Артуро Перес-Реверте
Обсадата

Превод от испански: Боряна Дукова, 2012

chitanka.info

На Хосе Мануел Рон, amicus usque ad aras[1].

Ако се опитвате да проникнете в тайнствата на природата, много важно е да се разбере дали небесните тела се оттласкват или привличат, въздействайки едно на друго, дали съществува някаква външна сила, скрита в една фина и невидима материя, която влияе на телата, тласкайки ги едно към друго, или те притежават собствено скрито и тайно качество, благодарение на което се привличат взаимно.

Леонард Ойлер

„Писма до една немска принцеса“, 1772

По волята на боговете на този свят може да се случи всичко.

Софокъл

„Аякс“

[1] (лат.) — приятел до гроб. — Б.р. ↑

1.

На шестнайсетия удар привързаният към масата мъж припада. Кожата му е жълта, почти прозрачна, главата му провисва неподвижно встрани от плота на масата. Светлината на маслената лампа, закачена на стената, играе по следите от сълзи на мръсните му бузи и по струйката кръв, която се стича от носа му. Палачът спира за момент нерешително, стиснал бича в едната си ръка, а с другата изтрива от веждите си потта, която е напоила и ризата му. После се обръща към трети човек, който стои зад него, в полусянка, подпрян на вратата. Сега мъжът с бича гледа като ловно куче, което знае, че се е провинило пред господаря си. Едър пес, жесток и тъп.

В настъпилата тишина през затворените капаци се чува отново прибоят на Атлантика отвън, на брега. Никой нищо не е казал, откакто са спрели виковете. По лицето на мъжа, застанал при вратата, се отразява огънчето на пура, припалва два пъти.

— Не е бил той — казва той накрая.

Всички имаме точка на пречупване, мисли си мъжът. Но не го казва на глас. Не и пред тъпоумния си слушател. Хората се пречупват точно в определена точка, ако се знае как да се стигне до нея. Всичко е въпрос на изпипване на детайла. Да знаеш кога да спреш и как. Един грам повече на везната и всичко отива по дяволите. На боклука. Пропаднала работа, казано с две думи. Време, усилия, всичко отива напразно. Удрят напосоки, докато истинската цел се отдалечава. Пролива се ненужна пот, като тази на бияча, който все така бърше челото си, стиснал бича в другата ръка, и чака заповед да продължава или не.

— Нямаме повече работа тук.

Другият го гледа тъпо, неразбиращо. Наричат го Кадалсо[1]. Чудесно име, като се има предвид занаята му. С пура в уста, мъжът, стоял до вратата, се приближава до масата и като се привежда леко, се вглежда в изпадналия в несвяст: едноседмична брада, засъхнала мръсотия по врата, по ръцете и между моравите следи от бича по тялото. Три удара в повече, пресмята той. На дванайсетия всичко изглеждаше очевидно, но трябваше да се подсигурят. Никой няма да му търси никаква сметка в този случай. Става дума за обикновен просяк, от онези, които обитават скалистия провлак. Отрепка, един от многото, които войната и френската обсада са докарали в града, подобно на морето, което изхвърля боклуците си на пясъчния бряг.

— Не го е направил той.

Човекът с бича примигва и се опитва да разбере какво става. Почти може да се види как новополученото сведение си проправя бавно път през тесните извивки на мозъка му.

— Ако ми позволите, бих могъл…

— Не ставай глупак. Казвам ти, че не е бил този.

Оглежда арестанта още малко, съвсем отблизо. Очите са полуотворени, оцъклени и втренчени. Но не е мъртъв. Рохелио Тисон е виждал достатъчно трупове в професионалния си живот и разпознава симптомите. Просякът диша слабо, а една вена, издута поради изкривяването на врата, пулсира бавно. Привеждайки се, комисарят долавя мириса на тялото пред себе си: стипчива влага по мръсната кожа, миризма на урина — човекът се е изпуснал при побоя. Пот от страх, която сега изстива по пребледнялото от припадъка лице; толкова различна от другата, по-близка до него миризма на пот, от животинския мирис, излъчващ се от мъжа с камшика. Обзет от отвращение, Тисон всмуква от пурата и издухва дълга струя дим, която изпълва носните му кухини и пропъжда зловонието. После се изправя и тръгва към вратата.

— Когато се събуди, му дай няколко монети. И го предупреди: само да тръгне да се жалва насам-натам, тогава наистина ще му одерем кожата… Като на заек.

Хвърля на земята угарката и я стъпква с върха на ботуша си. След това взема от един стол шапката, бастуна и сивия редингот, бута вратата и излиза навън, на залятия от ослепителна светлина бряг, а в далечината, зад Пуерта де Тиера[2], се е ширнал Кадис, бял като корабно платно над сивите стени, зидани от камъни, извадени от морето.

Чува се жужене на мухи. Появиха се рано тази година, примамени от мършата. Тялото на момичето си е там, на брега на провлака откъм Атлантическия океан, зад една дюна, от чийто връх източният вятър отвява пясъчни ресни. Приведена над трупа, жената, която Тисон е накарал да доведат от града, се рови между бедрата на момичето. Тя е известна акушерка, а освен това и доверена осведомителка на полицията. Наричат я леля Перехил[3], някога е била проститутка в квартала Мерсед. Тисон има повече вяра на тази жена и на собствения си инстинкт, отколкото на лекаря, до чиито услуги обикновено прибягва полицията: същински касапин и пияница, некомпетентен и продажен. Така че вика нея в подобни случаи. Случаите са два за три месеца. Или четири, ако се смята кръчмарката, намушкана с кама от мъжа си, и убийството от ревност на онази собственица на пансион, извършено от един студент. Но последните се оказаха истории от друг вид: ясни от самото начало, добре познатите престъпления от страст. Рутина. Това с момичетата е друго нещо. Особен случай. По-зловещ.

— Нищо — казва леля Перехил, когато сянката на Тисон известява за присъствието му. — Непорочна, както майка я е родила.

Комисарят остава загледан в лицето на младото момиче със запушена с парцал уста, разчорлена и мръсна от пясък коса. Четиринадесет или петнадесетгодишно, слабовато, нищо особено. Сутрешното слънце е зачервило кожата и лицето й вече е малко подпухнало, но това не е нищо в сравнение с гледката, която предлага гърбът: смазан от камшични удари до степен, че се показват костите, които белеят сред разкъсаната плът и съсиреците от кръв.

— Също като другата — добавя акушерката.

Смъкнала е полата на момичето и се изправя, отупвайки от себе си пясъка. После взема шала на мъртвата, захвърлен недалеч, и покрива гърба й, като прогонва рояка мухи, кацнали по него. Шалът, от рехаво тъкан вълнен плат, е скромен, каквото е и останалото й облекло. Момичето е разпознато, било е слугинче в един хан край пътя по скалистия провлак, на половината път между Пуерта де Тиера и Кортадура[4]. Излязло предишния ден, пеша и по светло, и тръгнало към града, за да види болната си майка.

— Какво стана с просяка, сеньор комисар?

Тисон свива рамене под изпитателния поглед на леля Перехил. Тя е едра, яка жена, съсипана по-скоро от живота, отколкото от годините. Останали са й малко зъби. Виждат се сивите корени на тъмно боядисаната й мазна коса, разделена на път и прибрана под черна кърпа. Окачила е на шията си цял наниз медальони и талисмани, на кръста й виси на тънка връв една броеница.

— И този ли не е?… Ама крещеше, все едно е той.

Комисарят поглежда строго акушерката и тя отклонява очи.

— Дръж устата си затворена, че да не се разкрещиш и ти.

Леля Перехил се готви да си върви. Познава Тисон от достатъчно време, за да знае кога не е в настроение за разговори. И днес случаят е именно такъв.

— Извинете, дон Рохелио. Казах го на шега.

— Запази шегите си за майка си, ако я срещнеш някъде в пъкъла. — Тисон бръква с пръсти в джоба на жилетката, вади едно сребърно дуро и й го подхвърля. — Разкарай се от тук.

След като жената си тръгва, комисарят се оглежда за пореден път, за да установи каква е ситуацията. Източният вятър е изтрил следите от нощта. При всички положения, стъпките на щуралите се напред-назад хора от момента, в който някакъв мулетар беше открил трупа и беше съобщил в близката странноприемница, досега, бяха заличили всички следи, които можеше да са останали. Известно време той стои неподвижен, оглежда се зорко за каквато и да било диря, която може да му е убягнала, накрая се отказва обезсърчен. Само една издължена следа, широка бразда от едната страна на дюната, където растат ниски храсти, привлича вниманието му. Така че отива дотам и кляка, за да я проучи по-добре. За миг, докато стои клекнал, изпитва чувството, че това се е случвало вече и друг път. Че е виждал себе си, преди, как преживява същата ситуация. Как оглежда следи в пясъка. При все това мозъкът му отказва да открие с яснота спомена. Навярно е бил само един от онези странни сънища, които после приличат на реалния живот, или става дума за онази друга, необяснима, мигновена убеденост, че това, което ти се случва, вече се е случвало и преди. Така или иначе се изправя, без да е стигнал до никакво заключение — нито относно изпитаното усещане, нито относно самата следа: бразда, която може да е оставена от животно, от влачено тяло, от вятъра.

Когато минава покрай трупа на връщане, източният вятър, който бръсне в подножието на дюната, е отметнал полата на мъртвото момиче и е разголил единия й крак до подколянната ямка. Тисон не е човек, склонен да се разнежва. Верен на суровия си занаят, както и на своя недодялан, тежък нрав, той от доста време приема един труп просто като парче плът, гниещо както на слънце, така и на сянка. Трупът е работен материал, означаващ усложнения, писане на доклади, разследвания, обяснения пред началството. Не и нещо, което би могло да разстрои повече от обичайното комисар Рохелио Тисон Пеняско, прекарал тридесет и две от своите петдесет и три навършени години на служба — като стар уличен пес. Но този път закоравелият полицай не може да избегне някаква смътна неловкост. Така че той връща полата на мястото й с края на бастуна си и натрупва малко пясък върху й, за да й попречи да се вдигне отново. Тъкмо когато приключва с тази работа, открива полузарит един извит и проблясващ метален къс с форма на тирбушон. Навежда се, взема го и го претегля на дланта си; разпознава го веднага. Става дума за една от картечните осколки, които бълват френските бомби, когато избухнат. Има ги из целия Кадис. Това парче несъмнено е долетяло от двора на странноприемницата на Ел Кохо[5], където неотдавна бе паднала една от тези бомби.

Той хвърля парчето на земята и се отправя към варосания зид на странноприемницата, където чака група зяпачи, държана настрана от двама войника и един ефрейтор, изпратени по някое време сутринта от началника на караула в затвора „Сан Хосе“ по молба на Тисон, убеден, че двама-трима униформени вдъхват повече респект у хората. Зяпачите са прислужници и момичета от близките ханове, мулетари, колари на кабриолети и двуколки с техните пасажери, има някой и друг рибар, местни жени и деца. Пред всички тях, малко по-напред поради двойната привилегия, която му дават фактите, че е собственик на хана и че е уведомил властите след намирането на трупа, стои Пако „Ел Кохо“.

— Казват, че не е бил онзи, дето е вътре — отбелязва ханджията, когато Тисон стига до него.

— Правилно казват.

Просякът се навърташе от доста време наоколо и хората от странноприемницата веднага го посочиха, щом бе открито мъртвото момиче. Самият Кохо го беше взел на мушка с ловната си двуцевка и го беше задържал до пристигането на двамата полицаи, без да позволи да бъде много малтретиран: само няколко плесници и удари с приклади. Сега разочарованието е видимо по лицата на всички; особено по лицата на момчетата, защото вече няма по кого да хвърлят камъните, с които са напълнили джобовете си.

— Сигурен ли сте, сеньор комисар?

Тисон не си прави труда да отговаря. Оглежда онази част от оградата, която е разрушена от удара на френската артилерия. Замислен е.

— Кога е паднала бомбата, приятелю?

Пако „Ел Кохо“ застава до него, пъхнал палци в пояса си: позата му изразява уважение и известна предпазливост. И той познава комисаря и знае, че това „приятелю“ е обикновена учтивост, а осмели ли се да отговори по същия начин, това може да свърши зле за човек като него. Що се отнася до останалото, Ел Кохо никога не е куцал, но дядо му — да, а в Кадис прякорите се наследяват с по-голяма сигурност от парите. Както и занаятите. Ел Кохо има бели бакенбарди и минало на моряк и контрабандист, добре известно на всички, включително и на присъстващия. Тисон знае, че избата на странноприемницата е претъпкана със стока от Гибралтар и че в нощите, когато морето е спокойно, а вятърът — умерен, брегът се оживява от силуети на лодки и сенки, които кръстосват напред-назад, разтоварвайки денкове. Понякога има дори добитък. Във всеки случай, докато Ел Кохо продължава да плаща дължимото на митничари, военни и полицаи — в това число и на Тисон, — за да гледат на другата страна, пренасяната през този бряг стока щеше да продължи да се пренася, без да носи проблеми на никого. Друго би било, ако ханджията решеше да се прави на голям хитрец или на много амбициозен, избягвайки задълженията си или започнеше да пренася контрабанда за неприятеля, както правят някои в града и извън него. Но за подобно нещо нямаше сведение. А в крайна сметка, от крепостта Сан Себастиан[6] до моста „Суасо“ всички се познаваха. Въпреки войната и обсадата тук продължаваше да е в сила принципът „живей и остави и другите да живеят“. Това включваше и французите, които от известно време не бяха атакували сериозно и се задоволяваха да стрелят отдалеч, сякаш само по задължение.

— Бомбата падна вчера сутринта, беше около осем часа — обяснява ханджията, като сочи залива на изток. — Дойде ей там отсреща, от укреплението при Кабесуела[7]. Жена ми простираше прането и видя заревото. После се чу гръм и след секунда бомбата избухна там, отзад.

— Нанесе ли щети?

— Много малко: тази част от оградата, гълъбарника и няколко кокошки… Повече беше уплахът, не ще и дума. На жена ми й прилоша. Само трийсет стъпки по-близо и сега нямаше да можем да разказваме.

Тисон човърка с нокът зъбите си — има един златен кучешки зъб отляво в устата си — и гледа към широката една миля ивица морска вода, навлизаща като език в сушата, която разделя образуващия полуостров с Кадис скален провлак, чиито брегове гледат към Атлантика от едната страна и към залива, пристанището, солниците и остров Леон от другата, — от сушата, окупирана от французите. Вятърът от изток поддържа въздуха чист и позволява да се различат с невъоръжено око неприятелските укрепления, разположени до канала на Трокадеро[8]: Форт Луис отдясно, отляво полусрутените стени на Матагорда, а малко по-нагоре и назад — укрепената батарея на Кабесуела.

— Падали ли са други бомби от тази страна?

Ел Кохо поклаща глава. После посочва към провлака, простиращ се от двете страни на неговата странноприемница.

— Падат откъм Агуада и доста в Пунталес: там ги обстрелват всеки ден, та са принудени да се крият като къртици… Тук е за първи път.

Тисон кима замислено. Продължава да гледа към френската линия с притворени клепачи, заради слънцето, чиито лъчи се отразяват в бялата ограда, във водата и дюните. Пресмята една траектория и я сравнява с други. Това е нещо, за което никога досега не беше помислял. Малко разбира от военно дело и бомби, а и не е сигурен, че догадката му е правилна. Това е само предчувствие, смътно усещане. Едно особено, тревожно безпокойство, което се смесва с увереността, че по един или друг начин е преживявал това и преди. Като че ли на шахматната дъска, каквато е градът, някой бе изиграл ход, на който Тисон не бе обърнал внимание. Две пешки общо, с тази от днес. Две взети фигури. Две момичета.

Може да има връзка, заключава той. На него самия му се е случвало да присъства и на по-сложни комбинации в кафене „Корео“. Включително му се е случвало да ги разиграва и лично, след като ги е измислял, или да се изправя срещу тях, когато се е разгръщал някой противник. Проблясъци, подобни на светкавици. Внезапни, неочаквани озарения. Спокойно движение на фигурите, приятна игра, и изведнъж, прикътана зад кон, офицер или коя да е пешка, се появява Заплахата в цялата своя Очевидност: труп в подножието на дюната, засипан тук-там с пясък, навяван от вятъра. И над всичко това, като черна сянка, се носи неясният спомен за нещо видяно или преживяно, за него самия, приклекнал замислено пред следите. Неочаквано изпитва спешна нужда да се върне зад стените на града, за да извърши наложителни проучвания. Да разиграе една рокада, докато разсъждава. Но преди това, без да каже дума, се връща при трупа, търси в пясъка спираловидната осколка и я пъха в джоба си.

В същото време, на три четвърти левга източно от странноприемницата на Ел Кохо, Симон Дефосьо, капитан от главния артилерийски щаб на втора дивизия на Първи корпус от императорската войска, сънен и небръснат, ругае през зъби, докато номерира и архивира писмото, което току-що е получил от Леярната в Севиля. Според сведенията от надзорника на андалуската фабрика за оръдия, полковник Фроншар, дефектите на трите деветинчови гаубици, получени от войските, обсаждащи Кадис — металът се напуква след няколко изстрела — се дължат на саботаж, извършен в процеса на леенето: нарочно объркана сплав, която предизвиква пукнатини, познати на артилерийски жаргон като „бръмбари“ и „каверни“. Двама работници и един надзирател, испанци, били застреляни от Фроншар преди четири дни, веднага щом фактът бил разкрит. Но това не успокоява капитан Дефосьо. Той е възлагал немалки надежди на оръдията, оказали се негодни за употреба. И нещо по-сериозно: тези очаквания са били споделени с маршал Виктор и останалите висши военачалници и сега те го притискат да разреши един проблем, който не е по неговите сили да разреши.

— Ефрейтор!

— На вашите заповеди!

— Предупредете лейтенант Бертолди. Ще съм горе, на кулата.

Отмятайки встрани старото одеяло, покриващо входа на бараката, капитан Дефосьо излиза навън, качва се по дървената стълба, която води до горната част на наблюдателния пост и остава загледан в далечния град през една бойница. Стои гологлав под слънцето, кръстосал ръце на гърба, над полите на тъмносиния мундир с червени яка и маншети. Въобще не е случайно, че наблюдателницата, снабдена с няколко телескопа и с един напълно модерен микрометър „Рошон“ с двойна кристална леща, е разположена на леко възвишение между укрепения с артилерия форт Кабесуела и укреплението на остров Трокадеро. Именно Дефосьо е избрал тази локация след внимателно проучване на терена. От там може да се обхване цялостната панорама на Кадис и залива му до остров Леон, а с помощта на далекоглед и моста „Суасо“, и пътя за Чиклана. Това са неговите владения, в известен смисъл. Така е поне теоретично: пространството от вода и суша е поставено под негова юрисдикция от боговете на войната и по заповед на императора. На тази площ властта на маршалите и генералите в някои случаи може да се преклони пред неговата. Това е едно частно бойно поле, пълно с проблеми, опити и несигурност — а също и с безсъния, — където не се води окопна война, не става дума за тактически действия и отчаяни атаки на щик, а се воюва чрез изчисления, направени на хартия, параболи, траектории, ъгли и математически формули. Един от многото парадокси на сложната война с Испания е, че една толкова необикновена битка, в която повече значение имат процентовият състав на фунт барут или горивната скорост на фитила за запалване, отколкото куражът на десет полка, е поверена на един никому неизвестен артилерийски капитан в залива на Кадис.

Откъм сушата сплотеният противник е неуязвим. Доколкото Симон Дефосьо знае, никой не се е осмелил да го каже на императора с тези думи, но изразът е точен. Градът е свързан с континента само с тесен провлак от скали и пясък, който се простира в продължение на почти две левги. Освен това бранителите са укрепили различни точки на този единствен път, като са го пресекли с поредица от различни батареи и фортове, разумно разположени, и при това се осланят на две силни укрепления: при Пуерта де Тиера, където започва самият гореспоменат град, снабдено със сто и петдесет оръдейни дула, и при Кортадура, разположено по средата на провлака и все още в процес на изграждане. В края на всичко това, там, където се свързват провлакът със сушата, се намира остров Леон, пазен от солници и канали. Към така изложеното трябва да се прибавят английските и испанските военни кораби, пуснали котва в залива, и уменията на малките лодки, снабдени с оръдия, които действат край брега и по каналите. Едно толкова умело разположение на силите би превърнало в самоубийство каквато и да било френска атака по суша. Така че сънародниците на Дефосьо се задоволяват да водят позиционна война по цялата линия, в очакване на по-добри времена или на някакъв обрат в ситуацията на Полуострова. Докато този момент настъпи, заповедта е да се затяга обсадата, да се засилва обстрелът по военни и граждански обекти: система, относно която френските военачалници и правителството на крал Жозеф[9] не хранят особени надежди. Невъзможността да се блокира пристанището оставя отворена главната порта на Кадис, която е морето. Кораби с различни флагове кръстосват в едната и другата посока пред безпомощния поглед на императорските артилеристи, градът продължава да търгува с бунтовните испански пристанища и с половината свят. Стига се до тъжното противоречие обсадените да разполагат с по-добро снабдяване от обсаждащите.

Все пак за капитан Дефосьо всичко това е относително. Или поне малко го засяга. Общият резултат от обсадата на Кадис, включително ходът на войната с Испания, натежават по-малко на везната на душевните му преживявания в сравнение с работата, която върши тук. Тя поглъща цялото му въображение и целия му талант. Войната, на която се е посветил сериозно отскоро — преди това е бил учител по физика в Артилерийското училище в Мец, — се състои според него в практическото прилагане на научни теории, на които по един или друг начин, сега като униформен, а преди като цивилен, е посветил живота си. Неговото оръжие, обича да казва той, е сметалото, неговият барут е тригонометрията. Градът и прилежащото към него пространство, разстилащо се пред очите му, не представляват обект за завземане, а техническо предизвикателство. Последното той не изрича на глас — това би му струвало военен съд, — но си го мисли. Личната война на Симон Дефосьо не е срещу бунта за национално освобождение, а срещу проблемите на балистиката; в тази война неприятелят не са испанците, а препятствията, възникващи от закона за гравитацията, триенето и температурата на въздуха, съпротивата на течната среда, началната скорост и параболата, описвана от подвижен обект, в този случай бомба, преди той да достигне — или да не достигне — точката, към която се стремят да го изпратят. Неохотно, по заповед отгоре, Дефосьо е направил плах опит преди два дни да обясни всичко това на една пристигнала от Мадрид комисия, съставена от испанци и французи, чиято цел е да проверят как върви обсадата.

Усмихва се злорадо при този спомен. Онези от комисията дойдоха в цивилен кортеж от Ел Пуерто де Санта Мария, подрусвайки се по пътя, следващ река Сан Педро: четирима испанци и двама французи, жадни, уморени, изпълнени с желание да приключат веднъж завинаги с това и с опасения да не би неприятелят да ги поздрави за „добре дошли“ с оръдеен изстрел от укреплението Пунталес. Слязоха от колите, отупаха прахта от сюртуците, саката и шапките си, като междувременно се озъртаха боязливо и се опитваха без особен успех да си придадат безстрашен вид. Испанците имаха офицерски звания, дадени им от правителството на крал Жозеф, а французите бяха един секретар от кралския двор и един началник на ескадрон, по фамилия Орсини, полеви помощник на маршал Виктор, който беше и водач на посетителите. Последният изложи сбито случая. Нека господата разберат значимостта на артилерията за обсадата, за да могат да разкажат в Мадрид, че нещата, за да се свършат добре, трябва да се вършат бавно. Chi va piano, va lontano, додаде той — явно, освен корсиканец, адютант Орсини се оказваше и шегаджия. Chi va forte, va a la morte[10] и т.н. Така че Дефосьо, схванал посланието, веднага се оживи. Проблемът, подхвана той, като прибягна до тона на преподавателя, дремещ под униформата му, е подобен на този, който изниква, когато хвърлим камък с ръка. Ако нямаше земно притегляне, камъкът ще продължи по права линия; но земно притегляне има. Затова траекторията на снарядите, изтласквани от газовете, образувани при експлозията на барута, не е права, а параболична, резултат от хоризонталното движение с постоянна скорост, която им се придава в момента на изстрелването, и на едно вертикално движение, тоест на свободно падане, чиято скорост е право пропорционална на времето, за което снарядът се намира във въздуха. „Следите ли мисълта ми?“ Беше очевидно, че трудно я следват, но като видя, че един от пълномощниците кимва, Дефосьо реши да увеличи дозата. „Въпросът, господа, е да постигнем необходимата сила, позволяваща на камъка да стигне далеч, като съкращаваме до възможния минимум времето, през което той се намира във въздуха. Защото проблемът на нашите камъни, господа, е, че са бомби със запалени фитили, които имат определен срок на избухване, независимо дали са стигнали или не до целта си. Като допълнителни затруднения възникват триенето на въздуха, отклонението по причина на вятъра и всичко останало: вертикални оси, законът за свободното падане и така нататък. Още ли следите мисълта ми?“ Той установи със задоволство, че вече никой не я следи.

— В крайна сметка, вие разбирате. Така стоят нещата.

— Но бомбите стигат ли до Кадис или не? — пожела да разбере един от испанците, изразявайки накратко общото усещане.

— По този въпрос работим, господа — Дефосьо следеше крадешком адютант Орсини, който беше извадил часовник от джоба си и го поглеждаше. — По този въпрос работим.

Прилепяйки око към визьора на микрометъра, артилерийският капитан наблюдава Кадис, бял и ограден със стени, проблясващ сред синьо-зелените води на залива. Близък и недостижим — навярно друг мъж би добавил „като красива жена“, но Симон Дефосьо не е от тези мъже. В действителност френските бомби достигат до различни точки от вражеската линия, включително до Кадис, но са на границата на обсега си и много често дори не избухват. Нито теоретичните разработки на капитана, нито старанието и компетентността на ветераните артилеристи от императорската армия са успели да постигнат до момента целта, бомбите да преминат 2 250 тоаза[11], дистанция, която дава възможност да се стигне най-много до източните стени и прилежащата им част на града, но не и по-надалеч. А дори при това положение, по-голямата част от бомбите остават инертни, тъй като фитилът угасва, докато преминава по дългата траектория: средно около двадесет и пет секунди във въздуха между изстрела и попадението. А идеалното техническо устройство, за което Дефосьо копнее, което не му дава да мигне и го кара да прави изчисления на светлината на свещта, а през останалата част от денонощието да тъне в кошмар от логаритми, е бомба, чието време на взривяване да надхвърля четиридесет и петте секунди, изстрелвана от артилерийска част, позволяваща да се преминат повече от 3 000 тоаза. На стената в бараката си, до картите, диаграмите, таблиците и листовете с изчисления, капитанът е окачил една карта на Кадис, на която отбелязва местата на падане на бомбите: червена точка за тези, които избухват и черна точка за онези, които падат изгаснали. Количеството на червените точки е отчайващо оскъдно, при това групирано, както и всички черни точки впрочем, в източната част на града.

— На вашите заповеди, капитане.

Лейтенант Бертолди току-що се е качил на наблюдателната кула. Дефосьо, който продължава да наблюдава през микрометъра и движи медното колелце, изчислявайки височината и отстоянието на кулите на църквата „Кармен“, се отдръпва от визьора, поглежда помощника си и казва:

— Лоши новини от Севиля — казва той. — Някой е прекалил с калая при леенето на деветинчовите гаубици.

Бертолди бърчи нос. Той е дребен италианец, с шкембе, с руси бакенбарди и весело изражение. Родом е от Пиемонт, от пет години служи в императорската артилерия. Онези, които обсаждат Кадис, не говорят само френски. Има италианци, поляци, немци и други. Без да се броят помощните испански войски, които са се заклели във вярност на крал Жозеф.

— Случайност или саботаж?

— Полковник Фроншар твърди, че е саботаж. Но вие познавате човека… Нямам му доверие.

Бертолди се подсмихва леко, което обикновено придава младежки и ведър вид на лицето му. Дефосьо харесва помощника си, въпреки прекалената му слабост към хереското вино и сеньоритите от пристанището „Санта Мария“. Заедно са, откакто са прекосили Пиренеите преди една година, след катастрофата при Байлен[12]. Понякога, когато Бертолди се забравя с бутилката, започва да му говори на „ти“ от разсеяност, приятелски. Дефосьо никога не му прави забележка за това.

— Аз също му нямам доверие, капитане. На испанския директор на леярната, полковник Санчес, не му позволяват да се доближи до пещите… Всичко се надзирава пряко от Фроншар.

— Освободил се е от отговорност по бързия начин. В понеделник е накарал да разстрелят трима испански работници.

Усмивката на Бертолди става по-широка и той махва с ръце.

— Значи проблемът е решен.

— Точно така — съгласява се иронично Дефосьо. — А ние нямаме гаубици.

Бертолди вдига пръст, за да възрази.

— По-полека! Все още имаме „Фанфан“.

— Да. Но това не е достатъчно.

Докато говори, капитанът хвърля един поглед през страничната амбразура към близкия редут, защитен с кошове и земни насипи, където се вижда огромен бронзов цилиндър, наклонен на четиридесет и пет градуса и покрит с брезент, наричан от приятелите „Фанфан“. Това име му даде Бертолди, поливайки го с мансаниля[13] от Санлукар. Това е прототип на мортирата „Вилантроа-Рюти“ с калибър от десет инча, изстрелващ осемдесетфунтови бомби до източните стени на Кадис, но нито един тоаз по-надалеч, поне засега. И това става при благоприятен вятър. Когато духа западният вятър, снарядите само плашат рибата в залива. На хартия при отливането на гаубиците в Севиля, би трябвало да се вземат предвид опитите и изчисленията, извършени с „Фанфан“. Сега обаче няма начин това да се провери, поне не и за известно време.

— Нека разчитаме на него — предлага примирено Бертолди.

Дефосьо клати глава.

— Разчитам на него, знаете го. Но „Фанфан“ има своите ограничения. Аз също.

Лейтенантът го наблюдава и Дефосьо знае, че оглежда кръговете под очите му. Лошо избръснатата брада също не помага особено, опасява се той. Не помага на бойния му вид.

— Би трябвало да спите малко повече.

— А вие — една съучастническа гримаса смекчава строгия тон на Дефосьо — би трябвало да се занимавате с вашите си работи.

— Работата е от моята компетентност, капитане. Ще трябва да се оправям направо с полковник Фроншар, ако вие се поболеете… Но преди това да се случи, ще мина на страната на неприятеля. С плуване. Знаете, че в Кадис живеят по-добре от нас.

— Ще заповядам да ви застрелят, Бертолди. Лично. После ще танцувам на гроба ви.

Дълбоко в себе си знае, че неприятностите в Севиля не променят много нещата. Времето, прекарано край стените на Кадис, му позволява да заключи, че предвид специалните условия на тази обсада нито конвенционалните оръдия, нито гаубиците вършат достатъчно работа, за да се осигури победа над врага. Той самият, след като е проучил подобни ситуации, като обсадата на Гибралтар от 1782, е привърженик на ползването на мортири с голям калибър, но никой от висшия команден състав не споделя мнението му. Единственият, когото беше успял да убеди, при това след големи усилия, беше главнокомандващият на артилерията генерал Александър Юро, барон Дьо Сенармон, а него вече го няма, за да го подкрепя. Отличил се при Маренго, Фридланд и Сомосиера, генералът бе станал прекалено самоуверен и презираше испанците — наричаше ги, подобно на всички французи, „маноловци“ — при това до такава степен, че по време на една инспекция на батареята Вияте, разположена на фронта на остров Леон от страната на Чиклана, се заинати да изпробва едни нови лафети в компанията на полковник Дежермон, капитан Пиндонел, командващ батареята и самия Симон Дефосьо, причислен към свитата. Генералът настоя седемте оръдия на поста да дадат огън срещу испанската линия, конкретно по посока на батареята на Гайинерас[14]. А когато Пиндонел възрази, че това ще привлече неприятелския огън, генералът, който се имаше за голям артилерист, си свали шапката и каза, че с нея ще улови всяка граната, която дойде откъм маноловците.

— Така че стреляйте най-после и не спорете — заповяда той.

Пиндонел се подчини и нареди да стрелят. Истината е, че Юро сгреши сметката с шапката само с няколко инча: първият оръдеен залп, който дойде в отговор, избухна между него, Пиндонел и полковник Дежермон, отнасяйки всички. Дефосьо се спаси, защото се намираше малко по-далеч, в търсене на скрито място, където да се облекчи, край едни чували, пълни с пръст, които намалиха ефекта от взрива. Тримата покойници бяха погребани в параклиса „Санта Ана“ в Чиклана, а с барон Дьо Сенармон отиде в гроба и надеждата на капитан Дефосьо, че Кадис ще бъде победен с мортири. Остана му единствено утехата, че е могъл да сподели това с някого.

— Гълъб — отбелязва лейтенант Бертолди.

Дефосьо оглежда внимателно небето в посоката, която сочи помощникът му. Вярно е. Летейки по права линия от Кадис, птицата току-що е прекосила залива, подминава скромния гълъбарник, намиращ се до бараката на артилеристите и лети над бреговата линия към Пуерто Реал.

— Не е от нашите.

Двамата военни се споглеждат, а после адютантът отклонява очи с разбираща усмивка. Бертолди е единственият, с когото Дефосьо споделя професионални тайни. Една от тях е, че без пощенски гълъби би било невъзможно да сложи червени и черни точки на картата на Кадис.

Корабите на картините по стените и моделите в намален мащаб, пазени зад витрини, изглеждат така, сякаш плават в полумрака на малкия кабинет с мебели от махагоново дърво, около жената, която пише на работната си маса, в правоъгълник, осветен от тънък слънчев лъч, промъкнал се през не докрай спуснатите завеси на прозореца. Тази жена се нарича Лолита Палма и е на тридесет и две години: възраст, в която всяка средно интелигентна жена от Кадис е загубила надежда да се омъжи. Във всеки случай, от известно време бракът не е сред основните й тревоги, дори въобще не е част от тревогите й. Други неща я безпокоят. Например часовете на приливите и отливите. Или шетнята на една френска корсарска фелука[15], която се движи между Рота и неголемия залив на Санлукар. Всичко това е свързано с предстоящото пристигане, което един служител от къщата, дежурен на наблюдателния пост на терасата, продължава да следи с телескоп, откакто кулата Тавира е съобщила за поява на корабни платна откъм запад: кораб, вдигнал всички платна, навлизаше в залива на две мили южно от плитчините на Рота. Възможно бе да става дума за „Марк Брут“, 280-тонна бригантина с четири оръдия: тя закъсняваше с две седмици със завръщането си от Веракрус и Хавана, с предвидения товар от кафе, какао, кампешево дърво, и други стоки на обща стойност от 15 300 песо; името й беше вписано в будещия тревога списък от четири колонки, регистриращ инцидентите с търговските кораби на града: закъснели, без известие, изчезнали, изгубени. Понякога след името, в една от последните две колони, като окончателна и неминуема присъда се появяваше допълнението: с целия си екипаж.

Лолита Палма привежда глава над листа хартия, на който пише писмо на английски, спира, за да свери цифрите, отбелязани на една от страниците на дебела книга с търговски курсове, тежести и мерки, която държи отворена на бюрото до мастилницата и до високата сребърна чаша със снопче добре наострени пера, до съда със ситния пясък за поръсване на написаното и принадлежностите за запечатване с червен восък. Пише върху червена кожена папка, която е принадлежала на баща й — запазени са инициалите „ТП“: Томас Палма. Писмото, написано на лист, в чието начало е отпечатано названието на семейната фирма — „Палма и синове“, регистрирана пред нотариус в Кадис през 1754 година — е отправено до получател в Северноамериканските щати и в него се изброяват някои нередности в товар от 1210 фанеги[16] брашно, който се е забавил четиридесет и пет дни, докато стигне от Балтимор до Кадис, превозван в трюмовете на шхуната „Нуева Соледад“, акостирала в пристанището преди седмица и чийто товар вече е прехвърлен по други кораби, заминаващи за бреговете на Валенсия и Мурсия, където гладът притиска хората и брашното се котира на цената на златото.

Колкото до корабите, които украсяват кабинета, всеки един от тях има собствено име и Лолита Палма ги знае всичките: някои само е чувала, защото са били продадени, разглобени или изгубени в морето, преди тя да се роди. На палубите на други е стъпвала като малка, придружавана от брат си и сестра си, виждала е разпънатите им платна в залива при заминаването или пристигането им, чувала е имената им, звучни, набожни и често загадъчни — „Ел Бироньо“[17], „Бела Мерседес“[18], „Амор де Диос“[19] — в безброй семейни разговори: този пристига със закъснение, онзи го е връхлетяла буря на североизток, другият е бил подгонен от корсар между Азорските острови и Сан Висенте. И всичко това съотнесено към пристанища и товари: бакър от Веракрус, тютюн от Филаделфия, кожи от Монтевидео, памук от Ла Гуаира… Имена на далечни места, толкова обичайни за този дом, колкото са улица „Нуева“, църквата „Сан Франсиско“ или „Аламеда“. Писма от представители в далечни страни, консигнатори и съдружници изпълват дебели папки, които се съхраняват в главното хранилище на къщата, намиращо се на партерния етаж, до склада. Пристанища и кораби: думи, свързани с надеждата или несигурността, откакто Лолита Палма се помни. Тя знае, че от тези кораби, от тяхната съдба при денонощните пробези, от тяхната устойчивост при затишие и при буря, от неустрашимостта на техните моряци и способността на екипажите им да избягват опасностите по море и суша зависи от три поколения насам процъфтяването на фамилия Палма. Един от тях — „Ховен Долорес“[20] — носи дори нейното име. Или по-скоро го носеше, до неотдавна. От друга страна, това е кораб с щастлива съдба. След един доходоносен живот, изпълнен с плавания, първо за английски търговец на въглища, а после за фамилия Палма, сега корабът, благополучно избягнал и яростта на ураганите, и алчността на пиратите, каперите и неприятелите, не донесъл скръбна вест за гибелта на баща или съпруг в нито едно от семействата на членовете на своите екипажи, изживява заслужено своята морска старост, тихо и мирно закотвен, вече без име и флаг, в едно гробище за изоставени кораби близо до тънката ивица суша Чика, до канала Карака.

До вратата на кабинета един английски настолен часовник-барометър в кутия от орехово дърво отброява три удара, които почти в същото време повтарят, по-звучни и далечни, други часовници в къщата. Лолита Палма, която току-що е привършила с писмото, поръсва с пясък мастилото на последните редове и го оставя да изсъхне. Накрая, като си помага с ножа за рязане на хартия, сгъва листа на четири по дължината — хартията е венецианска, бяла и плътна, от най-високо качество, — и след като написва адреса на лицевата страна, запалва една клечка кибрит и внимателно поставя червен восък на сгъвките. Прави го бавно, така старателно, както върши всичко в живота си. После слага писмото на дървен поднос, инкрустиран с китова кост, и се изправя сред шумоленето на домашния халат — китайска коприна, донесена от Филипините, тъмна, с фини шарки, — който стига до стъпалата й, обути в атлазени чехли. При ставането си настъпва един екземпляр на „Диарио Меркантил“[21], който е паднал на земята, върху рогозката от Чиклана. Вдига го и го оставя върху други, които стоят на помощна масичка: „Ел Редактор Хенерал“[22], „Ел Консисо“[23], някой и друг чужд вестник, английски или португалски, със стари дати.

Долу пее млада прислужница, докато полива папратта и здравеца в двора около облицования с мрамор кладенец. Има хубав глас. Песента, която е на мода в Кадис, въображаем романс между маркиза и контрабандист-патриот, зазвучава по-ясно и чисто, когато Лолита Палма напуска кабинета, преминава през две от четирите части на остъклената галерия на втория етаж, изкачва се два етажа по-нагоре по бялото, мраморно стълбище и излиза на терасата на покрива. Контрастът с царящия в дома мрак е поразителен. Следобедното слънце блести по ниските, варосани стени на терасата и затопля плочите от печена глина, а градът се разстила наоколо подобно на оживен бял кошер, вдаден дълбоко навътре в морето. Вратата на куличката, намираща се в единия ъгъл, е отворена; и след като изкачва друга, по-тясна, вита стълба с дървени стъпала, Лолита Палма се озовава във високата част на наблюдателницата, подобна на тези, с които разполагат много къщи в Кадис; най-вече принадлежащите на семейства, чиято дейност — посредници, корабовладелци, търговци — се свързва с пристанището и мореплаването. От тези кулички могат да бъдат разпознати корабите, навлизащи в пристанището, и с приближаването им да бъдат различени с помощта на далекогледи флаговите сигнали, издигнати на реите: частни кодове, с които всеки капитан предупреждава собственика или неговия представител на сушата за обстоятелствата около пътуването и товара, който превозва. В търговски град като този, в който морето е универсален път и хранителна пъпна връв както по време на мир, така и на война, има богатства, натрупани благодарение на един щастлив удар или оползотворен шанс, възможно е да разориш конкурента си или да забогатееш за не повече от половин час, стига да установиш кому принадлежи пристигащият кораб и какви съобщения предават флаговете му.

— Като че ли не е „Марк Брут“ — казва дежурният.

Името му е Сантос, той е стар слуга в дома, ветеран от времето на дядо Енрико, на един от неговите кораби той бе постъпил като юнга на деветгодишна възраст. Сакат е с едната ръка, но още има добро око на роден моряк, умее да разпознае капитана по заповедите, които дава за платната, докато корабът се промъква през плитчините на Пуеркас. Лолита Палма взема телескопа от ръцете му — добър английски „Дикси“ с разтягаща се тръба от позлатен месинг, — подпира го на перваза на прозореца и оглежда наближаващите кораби: единият, вдигнал всички платна, лови свежия западен вятър, който го тласка откъм десния борд, за да ускори ход и да влезе в пристанището, отдалечавайки се от друг кораб, чиито две латински платна и кливерът също ловят с все сила вятъра и който, както изглежда, се опитва да му затвори пътя откъм Рота.

— Корсарска фелука ли е? — пита тя, като посочва преследвача.

Сантос кимва и засенчва очи със сакатата си ръка, на която липсват два пръста, малкият и безименният. На китката, в края на стар белег, се забелязва неясна татуировка, избледняла от слънцето и времето.

— Французите са го видели, че пристига и опъват платната, но не вярвам да го достигнат. Вече е много близо до сушата.

— Вятърът може да се промени.

— По това време, и с ваше позволение, доня Лолита, му остават не повече от три четвърти миля. Ще успее да влезе в залива. Но положението на другия е зле, вятърът е откъм носа… Бих казал, че до половин час французинът ще изостане.

Лолита Палма гледа рифовете при входа на пристанището на Кадис, които приливът още не е покрил. Надясно, по-навътре, се намират английските и испанските кораби, пуснали котва между укреплението „Сан Фелипе“ и Пуерта де Мар[24], с прибрани платна и спуснати реи.

— И казваш, че не е нашата бригантина?

— Според мен не е — Сантос клати глава, без да отделя очи от морето. — Прилича повече на полакра[25].

Лолита Палма поглежда отново през далекогледа. Въпреки добрата видимост, която дава западният вятър, не може да различи сигналните флагове. Но е истина, че макар корабът да е с квадратни платна, разположението на мачтите му, чиито наблюдателници не могат да бъдат различени от такова разстояние, не отговаря на традиционния вид на бригантините като „Марк Брут“. Разочарованието я кара да отклони с досада погледа си. Прекалено голямо закъснение, мисли си тя. Прекалено голям е залогът. Загубата на този кораб и товара му би бил непоправим удар — втори за три месеца — с утежняващото обстоятелство, че заради френската обсада приходите на собствениците пристигат благодарение на риска, поет от превозвачи и корабовладелци, а загубата им не се покрива от никаква осигуровка.

— Все пак остани. Докато се убедиш.

— Както наредите, доня Лолита.

Сантос продължава да я нарича Лолита, както и останалите стари служители и слуги на дома. По-младите я наричат доня Долорес или „сеньорита“. Но за обществото на Кадис, където е позната от малка, тя продължава да бъде Лолита, внучката на стария дон Енрико. Дъщерята на Томас Палма. Именно по този начин я описват нейните познати по гостуванията, събиранията и вечеринките, така се обръщат към нея по „Аламеда“, по улица „Алкала“ или на неделните и празничните служби в „Сан Франсиско“ — мъжете свалят шапка, дамите свеждат глави, покрити с мантиля, надутите бежанци, осведомени по въпроса, са изпълнени с любопитство: момиче от най-доброто общество, превъзходна партия, на което поради трагични обстоятелства се е наложило да се нагърби с делата на фамилията. С модерно възпитание, безспорно. Както почти всички девойки от добри семейства в Кадис. Скромна, избягва показен разкош. Няма нищо общо, уверявам ви, с празноглавите момичета от стари благороднически родове, които знаят единствено да записват имената на поклонниците си в бележниците за танци и да се кичат, за да може баща им да ги продаде заедно с титлата, на най-добрия участник в наддаването. Защото в този град парите не се държат от старите, достолепни фамилии, а от търговците. Тук почитаният аристократизъм е трудът и момичетата са възпитавани, както се полага: грижат се за братята и сестрите си от малки, благочестиви са, но без превземки, имат практически знания и знаят по някой чужд език. Никога не се знае кога ще се наложи да помогнат в семейните дела, да се заемат с кореспонденцията или нещо подобно; нито дали, след като се омъжат или останат вдовици, няма да е нужно да вземат участие в дела, от които зависят много семейства и изхранването на много гърла, като не пропускаме и процъфтяването на града, разбира се. И ето, от достоверен източник се знае, че конкретно в случая с Лолита — дядо й бил известен синдик на града и депутат, баща й я е карал да изучава аритметика и международните обменни курсове, привеждане на други единици към песото, мерки, чужди валути и двустранно счетоводно отчитане. Освен това тя говори, чете и пише на английски и се справя прилично и с френския. Дори разправят, че разбира от ботаника момичето. От растения, цветя и такива неща. Жалко, че си остана мома.

Това „жалко, че си остана мома“ е финалният акорд, малък реванш — злонамерен само в умерени граници, който обществото на Кадис, като равен на равен, си позволява заради семейните, търговските и гражданските предимства на Лолита Палма; известно е, че водещата позиция в деловия свят не води задължително със себе си и радости в личния живот. Неотдавнашни нещастия са й позволили да свали едва наскоро траура: две години преди баща й да бъде отнесен от епидемията от жълта треска, единственият й брат, от когото логично се е очаквало да поеме семейните дела, умира в битката при Байлен. Има и друга, по-малка сестра, омъжена много млада, още когато е бил жив баща им, за търговец от града. Има и майка, естествено. Ах, тази майка!

Лолита Палма напуска терасата и слиза на втория етаж. От една картина, закачена на стълбищната площадка, над цокъла от португалски фаянсови плочки, хубав младеж, облечен с дреха с високи ревери и с широка черна вратовръзка, я наблюдава с мила, малко присмехулна усмивка. Това е портрет на приятел на баща й, представител в Кадис на голяма френска търговска фирма, удавил се през 1807 година при потъването на кораба, на който бе пътувал, при плитчините Асейтера, срещу нос Трафалгар.

Лолита Палма гледа картината и слиза надолу, като прокарва пръсти по парапета от бял мрамор с тънки жилки. Въпреки изминалото време, тя си спомня добре. Спомня си отлично. Онзи младеж се казваше Мигел Манфреди и се усмихваше точно така, както на платното.

Долу слугинята — името й е Мари Пас, тя обслужва и Лолита като камериерка, е приключила с поливането на саксиите. Следобедна тишина цари в дома на улица „Балуарте“, на крачка от сърцето на града. Това е четириетажна сграда със солидни стени от черупков варовик[26], обикновено отворена двойна врата, обкована с позлатен бронз, с чукчета, отлети във формата на кораби, и широко, прохладно преддверие, облицовано с бял мрамор, което води към вътрешния двор, около който са разположени някои складове за фини стоки и канцелариите, в които се трудят неколцина служители в работните часове. С останалата част от къщата се занимават седем прислужници: старият Сантос, една слугиня, една чернокожа робиня, една готвачка, младата Мари Пас, един иконом и един кочияш.

— Как си, мамо?

— Все така.

В стаята нахлува мека светлина, тук е прохладно през лятото и не е студено през зимата. Над желязното легло, лакирано в бяло, има разпятие от слонова кост. Има голям прозорец с балкон с желязна решетка и жалузи, отворени към улицата, а на балкона в сандъчета се виждат папрати, здравец и босилек. Има още тоалетка с огледало, друго голямо огледало в цял ръст, гардероб с огледални врати. Много огледала и много махагоново дърво, всичко съвсем в духа на Кадис. Класика. Картина с образа на Девата от Росарио виси над ниската библиотека, също от махагон, със седемнадесет тома, формат in octavo[27], пълната колекция на алманаха „Дамска поща“. В действителност томовете в библиотеката са шестнадесет. Седемнадесетият том стои отворен върху завивката, в скута на жената, която, подпряна на големи възглавници, поднася бузата си, за да я целуне дъщеря й. Мирише на масло от Макасар[28], което слага на ръцете си, и на пудра с аромат на франджипани[29], с която избелва лицето си.

— Много се забави, докато дойдеш при мен. Отдавна съм будна.

— Имах работа, мамо.

— Ти винаги имаш работа.

Лолита Палма придърпва един стол и сяда до майка си, после оправя възглавниците. Търпелива е. За момент си спомня детството си, когато мечтаеше да пропътува света на борда на някои от онези бели ветроходи, които отплаваха бавно от залива. После си мисли за бригантината, за тримачтовата полакра или за каквото и да е онова нещо там. Непознатият кораб, който се носи насам от запад, вдигнал всичките си платна, бягайки от преследващия го корсар.

Стиснал една ванта на бизанмачтата[30], Пепе Лобо наблюдава движенията на фелуката, която се опитва да му отреже пътя към залива. Същото правят неговите деветнадесет моряци, скупчени в подножието на мачтите и на носа, под сянката на платната, опънати отгоре. Ако капитанът на полакрата — отплавал от Лисабон преди пет дни с товар от риба треска, сирене и масло — не познаваше капризите на морето, на какви измами е способно и какви благоволения може да прояви, би бил по-спокоен, отколкото е в момента. Французинът още е далеч и „Рисуеня“ се движи добре, благодарение на вълнението и свежият вятър, които я тласкат откъм десния борд, което щеше да им помогне, ако нещата не се объркат, да подминат плитчините Пуеркас под защитата на оръдията от укрепленията на Санта Каталина и Канделария.

— Ще стигнем преспокойно, капитане — казва помощникът му.

Кожата му е мазна, с жълто-зеленикав цвят. Носи вълнена шапка и има едноседмична брада. От време на време се обръща, за да следи бдително двамата кормчии, които въртят руля.

— Ще стигнем — повтаря тихо, сякаш изрича молитва.

Пепе Лобо вдига леко, предупредително ръка.

— Не бива така, лоцмане. Дълъг е пътят от рогата на бика до опашката[31], забрави ли?

Плюе раздразнено през борда. В лошо настроение е.

— Не съм суеверен.

— Аз пък съм. Така че си затваряй мръсната уста.

Настъпва кратко, напрегнато мълчание. Водата се плиска в корпуса на кораба. Чува се как свири вятърът във въжетата и как поскърцват мачтите и вантите при движението на кораба, докато той пори морските вълни. Капитанът продължава да гледа към корсарския кораб. Помощникът му гледа него.

— Вие се отнасяте грубо с мен. Няма да допусна…

— Казах да си затваряш устата. Или ще ти я затворя аз.

— Заплашвате ли ме, сеньор?

— Очевидно.

Докато говори съвсем спокойно, без да откъсва поглед от другия кораб, Пепе Лобо разкопчава копчетата на куртката си от синьо сукно. Знае, че всички членове на екипажа, намиращи се наблизо, се смушкват, наострят уши и вперват поглед, за да не пропуснат нищо.

— Това е недопустимо — протестира помощникът. — Ще пусна рапорт, когато стигнем сушата. Тези хора са ми свидетели.

Капитанът свива рамене.

— Тогава те ще потвърдят, че съм ви застрелял, защото си позволявате да спорите, докато корсарят е по петите ни.

В черния пояс, който опасва кръста му, сега видимо проблясват полираното дърво и месингът по дръжката на пистолета му. Оръжието не е предназначено за наближаващия неприятел, а за да държи под контрол положението на собствения си кораб. Няма да е за първи път човек от екипажа да загуби ума си по време на сложна маневра. Няма да е и за първи път, ако се наложи да разрешава случая с твърда намеса. Заместникът му е нервен и зъл човек, постоянно възразява и трудно преглъща факта, че не е начело на кораба. В продължение на четири пътувания си проси отношение, което малко морски съдилища биха оспорили, ако се заведе дело, както в този случай, когато неприятелят е под носа им. Изправен пред перспективата да изгуби кораба, товара и да свърши като затворник, капитанът не намира моментът за особено подходящ за празни приказки.

Вантата, за която се държи Пепе Лобо, променя ритъма на вибрацията си. Сега той е по-неравномерен. Долавя се лек шум в опънатото платно отгоре.

— Свършете работата си, лоцмане. Горното платно на бизанмачтата се е отпуснало.

Докато говори, той не откъсва нито за миг поглед от фелуката: сто тона водоизместимост, тесен, заострен корпус, който позволява движение почти изцяло срещу вятъра, с едната мачта наклонена към носа, а другата — към кърмата, латинските платна и кливерът — издути до краен предел. Също както и на „Рисуеня“, на гафела[32] не е вдигнат флаг, който да обозначава националността, но няма съмнение, че корабът е френски. Никой не би потеглил от сушата с толкова явно намерение, освен тези кучи синове. Ако е корсарският кораб, който от доста време обикаля залива и има навика да се крие в Рота, то оръдията и екипажът биха му дали възможност да превземе полакрата, стига да успее да се доближи достатъчно. „Рисуеня“ е 170-тонен търговски кораб, въоръжен само с две четирифунтови оръдия и няколкото мускета и саби на екипажа: нищо сериозно, което да противопоставят на двете дванайсетфунтови каронади и на шестте оръдия от по шест фунта, с които, както се говори, е снабден другият кораб, чиито похождения вече са доста известни. Последните му жертви, преди „Рисуеня“ да отплава три седмици по-рано от Лисабон, са една испанска шебека с добър товар, включващ 900 центнера барут, и една заблудена американска бригантина, натоварена с тютюн и ориз, плаваща близо до сушата, пленена на тридесет и втория ден след отплаването й от Роуд Айлънд за Кадис. Както изглежда, протестите на търговците от града срещу безнаказаността, с която действа корсарският кораб не са променили положението. Пепе Лобо знае, че малкото военни английски и испански кораби се ползват за защита на вътрешността на пристанището и отбранителната линия, ескортират транспорта на пощата и войсковите части. Що се отнася до канонерките и малките кораби, то те са безпомощни при силен вятър и прилив. При това те са заети да охраняват достъпа към пролива при Трокадеро, да патрулират нощем из залива или пък ги включват в конвои, заминаващи за Уелва, Айамонте, Тарифа и Алхесирас. Само една испанска корвета кръстосва между малкия залив с вълноломи на Санлукар и града Кадис, и то без особени резултати. Така че на корсаря не му струва нищо да разузнае какво има на хоризонта сутринта, да излезе на една левга от пристанището или скритото заливче, където е намерил подслон, да тръгне на лов и отново да се прибере с плячката си, когато има такава, бързо и без риск, на брега, който по цялото си протежение принадлежи на французите. Разположил се е като паяк в средата на мрежата си.

Най-сетне Пепе Лобо поглежда напред, в посока към града: към сиво-кафявите стени в далечината, безбройните кули и камбанарии над варосаните къщи, крепостта Сан Себастиан, фара и градът отново му напомня на кораб, заседнал на подводните скали. Четири мили до Пуеркас и Диаманте, пресмята той, очертавайки мислена линия между града и Рота. Мръсно е влизането в Кадис, с много подводни скали, а и нивото на водата спада опасно, когато отливът е силен… Но сега вятърът е благоприятен и нивото на водата ще се покачи, когато полакрата, без да променя курса, започне да лавира из плитчините, отправяйки се към залива и пристанището, под закрилата на батареите и пусналите там котва испански и английски кораби, чиито мачти скоро щяха да се видят в далечината.

Английски съюзници… Въпреки че Испания воюва четвърта година срещу Наполеон, думата „съюзници“ кара капитана на „Рисуеня“ да се мръщи, когато с нея биват наричани британците: той уважава тези хора в морето, но ги ненавижда като нация. Виж, ако самият той беше англичанин, нямаше да възрази: тогава би бил също такъв арогантен крадец и щеше да спи спокойно. Но съдбата, която направлява тези неща, бе наредила той да се роди като испанец, в пристанището на Хавана: от баща галисиец, боцман от Кралската армада, и майка креолка, а морето е пред очите и под краката му още от малък. Плава на кораби от единайсетгодишен, и по-голямата част от своите тридесет и една години плаване — първо като юнга на китоловен кораб, после като марсов моряк, лоцман и накрая капитан, чин, постигнат с много труд и саможертви — е прекарал в тревога от набезите и подлостите на винаги безпощадните британски капери, извършвани под закрилата на британския флаг. Никога не е плавал по море, където те да не са представлявали заплаха. Мисли, че познава добре англичаните: смята ги за алчни и надменни, винаги готови да намерят подходящо извинение, за да изопачат цинично всеки поет ангажимент или дадена дума. Той самият има опит в това отношение. Фактът, че сега прищевките на войната и политиката са превърнали Англия в съюзник, за да може Испания да се опълчи на Наполеон, не променя нещата. За него, в мирно време и под залповете на оръдията, англичаните винаги са били неприятел. И по някакъв начин все още са такива. Два пъти е бил техен пленник: веднъж на шлеп в Портсмут и втори път в Гибралтар. И не го забравя.

— Корсарят изостава, капитане.

— Виждам.

За секунда боязънта побеждава неприязънта. Тонът е почти примирителен. С крайчеца на окото Пепе Лобо го вижда да наблюдава знаменцето, указващо посоката на вятъра, а после да се взира в него. Чака.

— Мисля, че би трябвало… — започва помощникът.

— Млъкнете.

Капитанът поглежда платната и после се обръща към кормчиите.

— Дръж курс срещу вятъра… Дръж така… Лоцман! Сляп ли сте или сте глух?… Опънете това въже!

Във всеки случай лошото му настроение няма нищо общо с англичаните. Нито дори с фелуката, която, в последен опит да доближи полакрата, е променила малко курса си и се опитва да ги хване малко по на югоизток, разчитайки на щастлив оръдеен изстрел, промяна на вятъра или на някоя лоша маневра, която да скъса нещо в такелажа на „Рисуеня“. Но не това безпокои Пепе Лобо. Толкова е сигурен, че корсарят ще изостане, че дори не заповядва да държат в готовност двете оръдия на борда: малки топове, които така или иначе не биха им помогнали срещу неприятел, който само с един залп на каронадата би помел палубата. Страхът от битка може да обезкуражи един и без това лишен от дух екипаж: с изключение на половин дузина опитни моряци, останалите са пристанищна сган, хванали се на тази работа за малко повече от парче хляб. Не би било за първи път хората на Лобо да се скрият под палубата в разгара на боя. Това вече му е струвало един кораб и едно разорение през ’97 година, да не говорим за шлепа в Портсмут. Така че днес всичко ще е наред, ако никой не изпитва съмнения и всеки върши работата си. Що се отнася до мъжете под негово командване, единствената надежда, която храни, е по-скоро да хвърлят котва в Кадис и те да се махнат от очите му завинаги.

Защото има и нещо друго. Капитанът на „Рисуеня“ знае, че това е последното му пътуване на този кораб. Когато преди деветнадесет дни тръгна по море, отношенията му със собственика на кораба, корабовладелец от улица „Консуладо“, на име Игнасио Усел, вече бяха лоши. А сега тези отношения щяха да се влошат още повече, веднага щом самият корабовладелец или клиентът, наел кораба, проверяха товарния манифест[33]. Пътуването се бе оказало неуспешно — първо безветрие, после силно вълнение при Сан Висенте, счупване на ахтерщевена, което ги принуди да пуснат котва за ден и половина в укритието на нос Синес и някои административни проблеми в Лисабон, такива са причините полакрата да пристига със закъснение и с половината от предвидения товар. Това е капката, която ще прелее чашата. Фирмата „Усел“, служеща за параван на няколко френски търговски къщи в Кадис, както постъпваха и други фирми — до неотдавна нито един чужденец нямаше право да търгува директно с испанските пристанища в Америка — изживява трудности, откакто е започнала войната. Опитвайки да се съвземе чрез шансовете, които въпросната война предлага на по-безскрупулните търговци, сеньор Усел се стреми към максимална печалба при минимален разход в ущърб на своите служители: плаща със закъснение и зле, като изтъква различни основания. Последното е обтегнало напоследък отношенията между корабовладелеца и капитана на „Рисуеня“. И капитанът знае, че едва-що пуснал котва на четири или пет сажена дълбочина, ще трябва да си търси друг кораб, на който да изкарва прехраната си. Трудна задача в препълнения с бежанци заради френската обсада Кадис — там, макар на вода да се пуска всичко възможно, дори най-изгнилите корита, липсват кораби и добри моряци, изобилстват капитаните, а из пристанищните кръчми, опустошени от принудителната мобилизация, се намира само долна паплач, готова да се наеме на работа почти за без пари.

— Французинът променя курса!… Тръгва си!

От носа до кърмата на полакрата се понасят радостни възгласи, ръкопляскания и доволни викове. Дори помощникът на капитана смъква вълнената шапка, за да потрие облекчен челото си. Всички се струпват на левия борд и гледат как корсарският кораб дава пълен напред в новата посока, изоставил гонитбата. Фокът му се издува за миг над дългия бушприт, докато корабът се накланя на десния борд, връщайки се обратно към малкия залив на Рота. При обръщането светлината пада върху него под друг ъгъл, и това позволява да се видят с подробности дългата рея на гротмачтата и стройния, черен корпус на фелуката, със смела извивка от кърмата до стенгата на бушприта. Бърз и опасен. Казват, че бил португалски търговски кораб, пленен миналата година от французите някъде при нос Чипиона.

— Малко нагоре — нарежда Пепе Лобо на кормчиите. — Един румб на изток-югоизток.

Някои моряци се усмихват на капитана, кимат одобрително. Въобще не ме интересува, мисли си той, дали ме одобрявате или не. Вече не. Отдръпва се от вантите и като закопчава няколко копчета на куртката си, скрива пистолета на кръста си. После се обръща към втория капитан, който не смъква очи от него.

— Вдигнете знамето и нагласете това платно… След половин час искам хората да са готови да прибират марселите.

Докато мъжете опъват въжетата, за да пригодят такелажа към новия курс, и избелелият търговски флаг с две червени и три жълти ивици се издига до върха на бизанмачтата, Пепе Лобо наблюдава брега, към който се е отправил френския корсар, показващ вече кърмата си. „Рисуеня“ плава добре, вятърът я държи в правилната посока и не й се налага да лавира, за да мине Пуеркас. Това означава, че ще могат да влязат в залива, без да се излагат на опасността от подводните скали на входа на пролива или на огъня на френската батарея от укреплението на Санта Каталина, разположено на подстъпите към пристанището, откъдето биват обстрелвани корабите, чиято маневра ги доближава прекалено до сушата. Укреплението се намира на малко повече от половин левга на запад и вляво от полакрата, а в другия край на залива, ограничен от Рота и устието на река Сан Педро, вече се различава с невъоръжено око островът Трокадеро с френските батареи, обърнати към Кадис. Лобо взема далекогледа от компасната будка, разгъва го и го насочва последователно по протежение на цялата брегова линия, от север на юг, спирайки на фортовете: изоставеният, на Матагорда, е разположен долу, на плажната ивица, двата други, Форт Луис и Кабесуела, са по-назад и на по-голяма височина, гърлата на оръдията се показват от бойниците. В този момент забелязва залпа, който излиза от едно от тях, без да чува звука, и за момент му се струва, че вижда френската бомба: малка черна точка, описваща парабола над залива, по посока на града.

Седнал на двора с колоните на кафене „Корео“, опънал крака под масата и опрял гръб на стената — това е обичайната му поза на обществени места, — полицейски комисар Рохелио Тисон изучава шахматната дъска пред себе си. В дясната си ръка държи чашка с кафе, а с другата поглажда бакенбардите си там, където те се сливат с мустаците. Хората, излезли на улица „Росарио“, веднага щом са чули оръдейния грохот, започват да се прибират, коментирайки случилото се. Играчите на билярд хващат отново щеките и топките от слонова кост, в салона за четене и по масите на двора пак се вземат в ръце оставените вестници, всеки заема мястото си, пак се образуват обичайните групички сред глъчката на разговорите, а сервитьорите тръгват на нова обиколка с кани кафе в ръка.

— Падна зад „Сан Агустин“ — казва учителят Барул, сядайки отново. — Без да избухне, почти както винаги. Само всява страх.

— Ваш е ред е да местите, дон Иполито.

Барул поглежда полицая, който не е вдигнал поглед от шахматната дъска, а после изучава разположението на фигурите.

— Някой пържен калкан би се развълнувал повече от вас, сеньор комисар. Възхищавам се на хладнокръвието ви.

Тисон изпива кафето си и оставя чашката отстрани на дъската, до взетите фигури: шест негови и шест на другия играч. Всъщност равновесието е само привидно. Партията не се развива добре за него.

— Препречили сте ми топа с този офицер и пешката… Не мога да си губя времето с разни бомби.

Барул сумти доволно, оценяващ цинизма на коментара. Той има буйна, сива коса, продълговато, конско лице, пожълтели от тютюна зъби, очите му гледат меланхолично иззад очила със стоманени рамки. Пристрастен е към енфието, носи панталони до коляното с черни чорапи — които винаги са смъкнати — има слабост и към старовремските сюртуци, ръководи Научното общество на Кадис и преподава основи на латинския и гръцкия на момчетата от доброто общество. Освен това е запален играч на шах, а обичайното му спокойствие и любезност обикновено се променят пред шахматната дъска. Играта му е безупречна, но неучтивостта, която проявява, може да достигне до почти убийствена ярост. В разгара на схватката понякога обижда противниците си, в това число и Рохелио Тисон: „В пъкъла да се пържите дано, кучи син, долна твар. Ще ви видя сметката преди залез-слънце, честна дума. Кожата ще ви одера парче по парче“, и прочее. Все усукани ругатни от този калибър, ненапразно Барул е образован човек. Но комисарят го приема спокойно. Познават се и играят шах от десет години. Приятели са, или почти приятели. По-скоро почти. Поне що се отнася до неопределения смисъл, който думата „приятелство“ има за комисаря.

— Преместихте този гаден кон, както виждам.

— Нямам друг избор.

— Разбира се, че имате — учителят се смее тихичко. — Но няма аз да бъда този, който ще ви го каже.

Тисон прави знак на собственика на заведението Пако Селис, който следи какво става от вратата на кухнята и изпраща един келнер, който долива чашката на комисаря и слага до нея чаша със студена вода. Съсредоточен в играта, Барул клати глава, отпращайки момчето с каната кафе.

— Да ви видя сега — казва той, като неочаквано мести напред една пешка.

Комисарят оглежда невярващо хода. Барул барабани нахално с пръсти по масата, като гледа съперника си така, сякаш се кани да стреля в гърдите му при първа възможност.

— Това е шах при следващия ход — заключава неохотно Тисон.

— И мат при по-следващия.

Победеният въздъхва и събира фигурите. Другият се усмихва коварно, оставяйки го да ги прибира. „Vae Fictis“[34], казва той. Примиреното изражение на комисаря отговаря на ликуването на противника му. Той е стоик по навик. Съперникът му обикновено го разгромява в три от всеки пет партии.

— Отвратителен сте, учителю.

— Плачете, да. Плачете като жена за онова, което не можахте да защитите като мъж[35].

Тисон приключва с прибирането на черните и бели фигури в кутията, които напомнят на трупове в общ гроб, в очакване на лопатата, която ще хвърли отгоре им негасена вар. Шахматната дъска остава празна, пуста като пясъка на плажа при отлив. Образът на убитото момиче отново заема мислите му. Той бръква с два пръста в джоба си и докосва извитото като спирала олово, което е открил при трупа.

— Учителю…

— Кажете.

Тисон се двоуми още малко. Толкова е трудно да даде конкретен израз на усещането, което го мъчи от онзи миг при странноприемницата на Кохо. Той — клекнал до мъртвото момиче. Близкият шум на морето и следите в пясъка.

— Следи в пясъка — повтаря той на глас.

Барул е изтрил кръвожадната усмивка от лицето си. Върнал се е към нормалното си състояние и поглежда полицая с любезно учудване.

— Извинете?

Все още опипвайки металното парче в джоба си, Тисон прави неопределена гримаса. Чувства се безпомощен.

— Истината е, че не знам как да го обясня по-ясно… Представете си шахматист, който гледа празна дъска. И следи по пясъка.

— Шегувате се с мен — усмихва се другият, като нагласява по-добре очилата си. — Това сигурно е загадка… Гатанка.

— Съвсем не, напълно съм сериозен. Дъска и следи, както ви казвам.

— И какво още?

— Нищо повече.

— За нещо свързано с науката ли става дума?

— Не зная.

Учителят, който току-що е извадил от жилетката си емайлирана кутийка за енфие, понечва да я отвори, но се спира.

— С какво е свързана тази дъска?

— И това не зная. С Кадис, предполагам. И с мъртвото момиче на плажа.

— Да му се не види, приятелю — Барул смръква шипка енфие. — Много сте загадъчен този следобед. Кадис ли е шахматната дъска?

— Да. Или не… Е, горе-долу.

— Кажете ми кои са фигурите.

Тисон се оглежда. Вижда около себе си точното отражение на живота в обсадения град; дворът и салоните на заведението гъмжат от жители на Кадис, търговци, безделници, бежанци, студенти, духовници, чиновници, журналисти, военни и депутати от кортесите[36], които наскоро са се преместили в Кадис от остров Леон. Тук има мраморни еднокраки масички, дървени маси и маси от ракита, столове с плетени облегалки, пепелници, медни плювалници, само няколко кани с шоколад и много кафе, такъв е обичаят тук: неимоверното количество кафе, смляно в кухнята и поднасяно много топло, изпълва въздуха с аромата си, по-силен дори от тютюневия дим, обгърнал всичко в сив облак. Посетителите на кафене „Корео“ са мъже — жените нямат право да влизат тук, освен по време на Карнавала — независимо от произхода и положението им. Някои от посетителите са облечени бедно, като емигранти без средства, други са с дрехи по модата, трети със стари, умело закърпени сюртуци, виждат се и черни ботуши, и пробити подметки, ярките мундири на местните доброволци и излинелите, изкърпени униформи на флотските офицери, които не са получавали заплата от година и половина. Хората се поздравяват или се подминават, събират се, водени от общи вкусове, обща неприязън или интереси; разговорите се прехвърлят от маса на маса, спорят по написаното във вестниците, играят на билярд или шах, убиват времето сами или в компания, обсъждат войната, политиката, жените, цената на кампешевото дърво, тютюна и памука, или последния пасквил срещу този, онзи, срещу когото и да е, публикуван благодарение на отскоро съществуващата свобода на печата, която мнозина приветстват, но не са малко и онези, които я ругаят.

— Не зная кои са фигурите — казва Тисон. — Те, предполагам. И ние.

— Французите ли?

— Навярно. Не изключвам възможността те да имат нещо общо с това.

Учителят Барул е все така озадачен.

— С кое?

— Не знам какво да ви кажа. С това, което се случва.

— Разбира се, че имат нещо общо. Нали са ни обсадили.

— Нямам предвид това.

Барул сега го наблюдава внимателно, приведен към масата. Накрая съвсем непринудено взема чашата с вода, която Тисон не е докоснал, и пие бавно. След като свършва, попива устата си с кърпа, която вади от джоба на сюртука си, гледа празната шахматна дъска и пак вдига очи. Познават се достатъчно добре, за да знае кога събеседникът му говори сериозно.

— Следи в пясъка — повтаря той бавно.

— Точно така.

— Може ли да уточните още малко?… Би било от полза.

Тисон клати неуверено глава.

— Сякаш има нещо общо с вас. С нещо, което сте направили или казали преди време. Затова ви го разказвам.

— Ама че работа, скъпи приятелю… Всъщност не ми разказвате нищо!

Нов гръм, този път далечен, прекъсва разговорите. Детонацията, приглушена от разстоянието и сградите, кара стъклата на прозорците на кафенето да потреперят леко.

— Тази падна далеч — казва някой. — Към пристанището, и избухна.

— Мръсни французи — отбелязва друг.

Този път само неколцина излизат от любопитство на улицата. След малко един от тези, които се връщат, споменава, че бомбата е паднала при стените на града от външната страна, до кулата на катедралата „Санта Крус“. Няма нито жертви, нито щети.

— Ще видя какво мога да си спомня — обещава Барул, не особено уверено.

Рохелио Тисон се сбогува с учителя, взема шапката и бастуна си и излиза на улицата, където дневната светлина вече гасне, слънцето е паднало ниско и обагря в червено варосаните кули по терасите на покривите. Още има хора по балконите, взиращи се към мястото, където е паднала последната бомба. Една дрипава жена, миришеща на вино, която го познава, се отбива от пътя си, промърморвайки нещо под носа си. Стари обиди. Преструвайки се, че не я чува, комисарят се отдалечава нагоре по улицата.

Бели и черни пешки, подсказва му интуицията. Това е сюжетът. А Кадис е шахматната дъска.

Работата на препаратора не означава само изсушаване, това е и създаване на подобие на живот. С тази мисъл и с шивашкия метър в ръка, мъжът в сива престилка, препасан отпред с мушама, се заема с препоръчваната от науката и изкуството подготовка. С дребен, ситен и чист почерк той отбелязва в една тетрадка всеки резултат: дължината от ухо до ухо и от главата до опашката. После, с пергел, измерва разстоянието от вътрешния до външния ъгъл на всяко око и записва цвета, който е тъмнокафяв. Когато накрая затваря тетрадката, той се оглежда и се убеждава, че светлината, идваща откъм полуоткрехнатата врата с многоцветни стъкла, която води към стълбите за терасата, започва да намалява. Така че запалва една газова лампа, поставя стъкления глобус и оставя пламъка висок, за да освети добре кучешкия труп, проснат на мраморната маса.

Моментът е деликатен. Много деликатен. Едно лошо начало може да провали всичко. Космите на животното ще започнат да падат с времето или някоя ларва или яйце на насекомо, скрити в пълнежа от кълчища, груба вълна и суха морска трева ще съсипе целия труд. Такива са границите на неговото изкуство. Светлината на запалената в кабинета лампа показва как са погрознели от изминалото време някои от експонатите, осветявайки неточности спрямо естествения вид, обезцветявания вследствие на светлина, прах или влага, промяна на цвета поради употреба на прекомерно количество винен камък или вар, или поради използването на некачествени лакове. Това са границите на науката. Тези провалени творения, грехове на младостта и неопитността, все пак продължават да стоят там, като свидетели или напомняния за това колко опасни могат да бъдат грешките при това занимание, както впрочем и при всички останали: свити мускули, заради които се губи формата, обичайна за животното, не особено естествени пози, небрежно завършени усти и човки, пропуски в разполагането на арматурата, непохватно ползване на иглата за наместване на счупено или изкълчено… Всичко се среща сред четирите стени на този кабинет, в който войната и положението в града водят до невъзможност да се работи, както трябва. Все по-трудно става намирането на нови екземпляри, които да си заслужават усилието, и не остава друго, освен да се рискува с наличните. Скок със затворени очи. Импровизация с екземплярите и със средствата.

Препараторът се приближава до един черен шкаф, намиращ се между отворената врата на стълбите, водещи към терасата, една печка и една витрина, от която рис, кукумявка и маймуна гледат към кабинета с неподвижни очи от хартиена каша и стъкло. Там, измежду различните инструменти, той избира една стоманена пинсета и скалпел с дръжка от слонова кост. Връща се с тях при масата и се навежда над животното: младо куче, средно голямо, с бяло петно на гърдите, което се повтаря на челото. Хубави зъби. Добър екземпляр, по чиято недокосната козина отровата, която го е убила, не е оставила следи. На светлината на лампата, много внимателно и сръчно, препараторът изважда очите с пинсетите, реже очния нерв със скалпела, почиства и напръсква празните очни кухини със смес от стипца, танин и минерален сапун, която държи в едно хаванче. После запълва дупките с топки от памук. Накрая, след като се е убедил, че всичко е наред, поставя животното по гръб върху масата, запушва всички телесни отвърстия с груба вълна, раздалечава лапите и като прави разрез от гръдната кост към корема, започва да го одира.

В единия край на кабинета, под поставени на стойки на стената чучела на фазан, сокол и брадат орел, в полумрака трудно се различава картата на града, разтворена върху едно бюро: голяма, печатана карта, с двоен мащаб, отбелязан долу в ъгъла, във френски тоази и в испански вари[37]. Върху нея има компас, линии и ъгломери. Картата на града е прорязана от странни прави линии, очертани с молив, които се разтварят като ветрило от една точка на изток, и е осеяна с кръстчета и кръгчета, подобно на зловещи белези от едра шарка. Човек би казал, че това е паяжина, простряна над града, в която всяка точка и маркировка напомнят за уловено или погълнато насекомо.

Бавно се смрачава. Докато препараторът реже кожата на кучето на светлината на лампата, отделяйки я внимателно от плътта и козината, откъм терасата се чува гукането на гълъби.

[1] cadalso (исп.) — ешафод. — Б.пр. ↑

[2] Puerto de Tierra (исп.) — Врата откъм сушата. Става дума за една от портите на крепостните стени на Кадис. — Б.пр. ↑

[3] perejil (исп.) — магданоз. — Б.пр. ↑

[4] Плаж по крайбрежието на Кадис. — Б.пр. ↑

[5] El Cojo (исп.) — Куция. — Б.пр. ↑

[6] Крепостта е разположена на малък остров в края на плажа Ла Калета. — Б.пр. ↑

[7] Пристанище в залива на Кадис. — Б.пр. ↑

[8] Остров в залива на Кадис. — Б.пр. ↑

[9] Жозеф-Наполеон Бонапарт (1768–1844) — по-голям брат на Наполеон Бонапарт, който го провъзгласява първо за крал на Неапол и Сицилия, а впоследствие и за крал на Испания, която управлява от 1808 до 1813 година под името Хосе I. — Б.р. ↑

[10] Chi va piano, va lontano, chi va forte, va a la morte (ит.) — Който върви полека, далече стига, който бърза, за смъртта си бърза. — Б.р. ↑

[11] Тоаз — старинна френска мярка за дължина, съответстваща на 1,946 м. — Б.пр. ↑

[12] На 16 юли 1808 г. близо до Байлен, тогава селце в провинция Хаен, започват бойните действия между испанските и френските войски. На 22 юли предводителят на французите генерал Дюпон е принуден да поиска примирие и да подпише т.н. капитулация от Андухар (по името на града, където е подписана), с която се предават над 18 000 души в една от първите катастрофални загуби на Наполеоновата „велика армия“. — Б.р. ↑

[13] Бяло андалуско вино. — Б.пр. ↑

[14] Вълнолом и рибарско пристанище на Кадис. — Б.пр. ↑

[15] Кораб с триъгълни платна, обикновено за крайбрежни плавания. — Б.пр. ↑

[16] Насипна мярка равна на 55,5 литра. — Б.пр. ↑

[17] El Birrono (исп.) — Русокосият. — Б.пр. ↑

[18] Bella Mercedes (исп.) — Красивата Мерседес. — Б.пр. ↑

[19] Amor de Dios (исп.) — Божия любов. — Б.пр. ↑

[20] Joven Dolores (исп.) — Младата Долорес; Лолита е умалително на Долорес. — Б.пр. ↑

[21] Diario Mercantil (исп.) — Търговски дневник. — Б. пр. ↑

[22] El Redactor General (исп.) — Главен редактор. — Б.пр. ↑

[23] El Conciso (исп.) — Накратко. — Б.пр. ↑

[24] Puerto de Mar (исп.) — Врата откъм сушата, една от портите на крепостните стени на Кадис. — Б.пр. ↑

[25] Вид ветроход. — Б.пр. ↑

[26] Наречен така поради наличието на останки от черупки, скелетни частици и вкаменелости от морски организми в него. — Б.р. ↑

[27] (лат.) — осмина формат. — Б.р. ↑

[28] Масло с приложение в козметиката, състоящо се от различни ароматни съставки, напр. кокосово и палмово масло, както и масло от иланг-иланг, наричано така, защото се предполагало, че споменатите съставки са купени от пристанището Макасар в Индонезия. — Б.р. ↑

[29] Благоуханно екзотично цвете, използвано в козметиката. — Б.р. ↑

[30] Мачта на кърмата на тримачтов платноход. — Б.пр. ↑

[31] Опашката на бика се връчва символично на тореадора, който го е победил. — Б.р. ↑

[32] Рея, прикрепена към вантата. — Б.р. ↑

[33] Писмен документ, в който се описват товарите, предназначени за дадено пристанище. — Б.пр. ↑

[34] (лат.) — горко на победените. — Б.р. ↑

[35] Когато кралица Исабел и крал Фернандо отвоюват последното владение на маврите на полуострова — Гранада, те оставят краля на маврите, Боабдил, да напусне свободно някогашното си кралство. Според легендата, когато Боабдил спрял в планинския проход, наречен оттогава „Въздишката на арабина“, за да погледне за последен път загубената завинаги Гранада, майка му казала: „Плачеш като жена за онова, което не можа да защитиш като мъж“. — Б.р. ↑

[36] От епохата на Средновековието на Пиренейския полуостров така се наричат общите събрания, в които са представени повечето съсловия — предшественици на парламента, каквито функции започват да изпълняват през XIX в. — Б.р. ↑

[37] Вара — испанска мярка за дължина, равна на 0,835 метра, съответства приблизително на един лакът. — Б.пр. ↑

2.

Добър ден. Как сте? Добър ден. Поздравете съпругата си от мое име. Добър ден. Довиждане, много ми беше приятно. Поздрави на семейството. Безброй бързи и учтиви реплики, усмивки, отправени към познати, някой и друг кратък разговор относно здравето на съпругата, учението на някое дете или търговските дела на някой зет. Лолита Палма върви между групичките от хора, които спират да побъбрят или да огледат витрините на магазините. Късна утрин на улица „Анча“ в Кадис. Тук се долавя пулсът на града, неговата същност. Кантори, агенции, консулства, представителства. Лесно е да се различат местните жители от бежанците, като се наблюдават поведението и разговорите им: едните, временни наематели на ханове от улица „Нуева“, квартири на улица „Фламенкос Борачос“ и къщи в квартал, „Авемария“, се навъртат край витрините на скъпите магазини и вратите на кафенетата; докато другите, заети с комисионерство и търговия, шетат напред-назад, помъкнали чанти с документи и вестници. Едни говорят за военни кампании, стратегически придвижвания, разгроми и небивали победи, а други обсъждат цената на сукното от Нанкин, индиговото багрило и какаото, както и възможността цената на хаванските пури да скочи над 48 реала за фунт. Колкото до депутатите от кортесите, в този час те не се мяркат по улиците. Заседават в църквата „Сан Фелипе“, на няколко крачки от тук, а галерията е претъпкана с безделници — френската обсада принуждава мнозина в града да стоят със скръстени ръце. Там са и представителите на дипломатическото тяло, обезпокоени от събитията — английският посланик праща доклади до Лондон с всеки кораб. Не по-рано от два часа следобед законодателите излизат и се пръсват по кръчми и кафенета, обсъждайки събитията от сесията на деня, нахвърляйки се безпощадно едни на други, какъвто им е обичаят, според идеологиите, пристрастията и ненавистите си: клерикали, светски лица, консерватори, либерали, роялисти, съсухрени старци, напети млади радикали и всякакви други, всеки със своите съмишленици и предпочитани вестници. Испания и провинциите й отвъд морето в миниатюра. Между другото, някои от тези провинции се бунтуват, възползвайки се от войната.

Лолита Палма току-що е излязла от модния магазин на площад „Сан Антонио“ срещу кафене „Аполо“. Това е най-изисканият магазин в града — преди наричан „Парижка мода“, а сега, в съответствие с духа на времето, преименуван на „Испанска мода“, предлаганите тук тъкани и модели са търсени от всички дами и сеньорити от избраното кадиско общество. Въпреки това собственичката на фирмата „Палма и синове“ не поръчва тук роклите си, а на една шивачка и една бродирачка, които работят върху несложните скици, рисувани от нея самата по идеи от френски и английски списания. Минава през магазина, за да узнае новините и да купи платове или аксесоари: младата камериерка, която я следва три крачки зад нея, носи две добре опаковани картонени кутии с шест чифта ръкавици и още толкова чифта чорапи, както и дантели за бельо.

— Бог да е с вас, Лолита.

— Хубав ден. Поздравете съпругата си.

Главната улица е гъмжило от лица, често познати, от мъже, които свалят шапка, когато тя преминава. Такава е улица „Анча“. В този час се срещат малко жени. Затова и Лолита привлича повече мъжките погледи. Размяна на вежливости, свалени шапки, учтиви кимания с глава. Всички видни личности познават тази жена, която ръководи с разум и здрава ръка, въпреки, така да се каже, слабия си пол, предприятието на покойните си баща и дядо. Така е в Кадис от край време: търговия с Индиите, кораби, инвестиции, премии за морски рискове. Тя не е като други дами, повечето от тях вдовици, които се задоволяват просто с лихварство, печелейки от комисиони и лихви. Тя поема рискове, играе, губи или печели. Дава работа и създава възможности за изкарване на пари. Свободна е от дългове и разполага пълновластно с капитала си. С неопетнена делова репутация. Платежоспособна, вдъхва доверие и уважение. Милион и половина песо капитал, по приблизителни преценки. Най-малко. Несъмнено, една от нас. От дванадесетте или петнадесетте фамилии, които дават тона в града. Умна глава върху рамене, за които се говори, че са хубави, но никой не може да се похвали, че ги познава отблизо. Още е неомъжена, на тридесет и две години, макар времето й вече да попреминава.

— Довиждане. Хубав ден.

Върви по средата на тротоара, вирнала брадичка. Токчетата й спокойно потракват. Това е нейната улица, това е нейният град. Облечена е в много тъмносиво, единственият цветен акцент е синият ширит, с който е поръбен шалът от фина вълна. Носи малка чантичка в същия цвят. Мантилята, прибраната коса на тила и пуснатите къдрици на слепоочията, са единствените прояви на кокетство, освен бродираните със сребро ленени обувки, които си позволява за разходката. Роклята е обикновена, удобна, със семпла линия, с нея работи и приема посетители в кабинета си. В този час обикновено е там, но днес е излязла заради една деликатна финансова операция: съмнителни полици, взети три седмици по-рано, които преди час успешно е изтъргувала на касата на банка „Сан Карлос“, с полагащата се комисиона. Ръкавиците, чорапите и дантелите от „Испанска мода“, бивша „Парижка мода“, са нейният начин да го отпразнува. Дискретно, като всичко, което мисли и прави тя.

— Поздравления за „Марк Брут“. Прочетох във „Вехия“, че е пристигнал.

Това е зет й Алфонсо. От търговската къща „Соле и съдружници“: английско сукно и стоки от Гибралтар. Надменен и бездушен, както обикновено, със сюртук в цвят на орех и жилетка в бледо лилаво, бастун от тръстика, донесена от Индиите. Носи шапка, която не сваля, задоволя се да докосне периферията с два пръста и да я вдигне един инч. На Лолита Палма й се струва също толкова несимпатичен, колкото и преди шест години, когато се ожени за сестра й Каридад. Всъщност отношенията им могат да се окачествят именно като взаимна търпимост. Един път в седмицата Алфонсо и жена му посещават сеньора Палма и това е почти всичко. Зестрата от 90 000 песо, която му е отпуснал покойният му тъст, така и не удовлетвори Алфонсо Соле. На семейство Палма също не им допадна начинът, по който тези пари бяха инвестирани, не особено умно и с оскъдна печалба. Освен различните възгледи по отношение на търговията, раздалечава ги и един съдебен спор за чифлик в Пуерто Реал, над който Алфонсо смята, че има права след сключването на брака. Въпросът се постави при отваряне на завещанието на Томас Палма и е в ръцете на нотариуси и адвокати, текат дело след дело, макар че всичко засега е висящо заради войната.

— Пристигна, слава Богу. Вече смятахме товара за изгубен.

Знае, че Алфонсо малко го засяга съдбата на „Марк Брут“: за него би било без значение дори ако корабът бе на морското дъно или в някое френско пристанище. Но това е Кадис, тук добрите обноски имат значение. За нещо трябва да се говори, макар и накратко, когато зет и балдъза се срещат на улица „Анча“, пред погледа на целия град. Тук търговските дела не биха имали успех при липса на доверие и обществено уважение, а маниерите дават израз на тези неща, или показват тяхната липса.

— Как е Кари?

— Добре, благодаря. Ще се видим в петък.

Алфонсо отново докосва шапката си и продължава бавно, след като се е сбогувал, суховат и надменен до върха на бастуна си. Лолита не поддържа особено близки отношения и със сестра си Кари. Никога не са били близки, дори като малки. Смята я за мързелива и егоистка, която прекалено много обича да живее на чужд гръб. Дори смъртта на баща им и на Франсиско де Паула, техния брат, не успя да ги сближи: и в скръбта, и в траура всяка пое по свой път. Сега майка им е единствената им връзка, макар и по-скоро формална и за пред обществото. Ежеседмична визита в дома на улица „Балуарте“, шоколад, кафе и следобедна закуска, само блудкави разговори за времето, за бомбите на французите и саксиите по балконите. Само когато дойде и братовчедът Тоньо, младолик и симпатичен стар ерген, атмосферата се оживява. Отчуждението им се засили след женитбата на Каридад с амбициозния Алфонсо Соле, чиито скрупули могат да се определят като относителни, чийто баща е вносител на сукно за униформите на местните доброволци, а майка му е надменна и тъпа. Нито Каридад, нито съпругът й простиха на Томас Палма, че не позволи на зетя си да се включи във фамилното предприятие, както и това, че ограничи правата на малката си дъщеря до обикновена зестра и къща на улица „Гуантерос“, където семейство Соле живее сега: прекрасен дом на три етажа, оценен на 350 000 реала. „Това им е предостатъчно“, казваше бащата. „Колкото до дъщеря ми Лолита, то тя ще получи всичко необходимо, за да върви напред. Вижте я само. Умна и упорита. Сама си е достатъчна и на нея имам повече доверие, отколкото на който и да било друг, знае как да печели пари и знае как да не ги губи. От малка. Ако някой ден реши да се омъжи, няма да прекара дните си в четене на романи или в празни приказки по сладкарниците, докато съпругът й се съсипва от работа. Повярвайте ми. Тя е от друго тесто.“

— Все така хубава, Лолита. Радвам се, чете виждам… Как е майка ти?

Емилио Санчес Гинея държи шапката в едната си ръка, а в другата носи дебел пакет с кореспонденция и документи: той е над шейсетте, нисък и пълен, с побеляла и оредяла коса. Има проницателен поглед. Облича се в английски стил, с двойна верига на часовника между копчетата и джобовете на жилетката, целият му облик излъчва една едва доловима небрежност и малко умора, обичайни за търговците на определена възраст и с определено положение. В Кадис, където в очите на обществото няма по-тежък грях от неоправданото безделие, добрият тон предполага лека небрежност — вратовръзката поразхлабена, дрехите, с добра кройка и от добро качество, може да са поомачкани — това говори за наситен, достоен за уважение работен ден.

— Вече зная, че този кораб най-после е пристигнал. За всички ни е облекчение.

Емилио Санчес е стар, обичан и напълно доверен приятел. Съученик на покойния Томас Палма, партньор на семейната фирма в многобройни търговски операции, той споделя с Лолита рискове и дела. Дори преди време я беше пожелал за снаха, за жена на сина си Мигел, който днес е негов съдружник и щастливо женен за друго момиче от Кадис. Липсата на семейна обвързаност никога не е навреждала на добрите отношения между фамилиите Палма и Санчес Гинея. Именно дон Емилио съветваше младата жена при първите й стъпки в търговията, след смъртта на баща й. И все още го прави, когато тя пожелае да прибегне до мнението и опита му.

— Вкъщи ли се прибираш?

— Отивам в книжарницата „Салседо“. Искам да видя дали са пристигнали едни поръчки.

— Ще те придружа.

— Сигурно имате по-важни неща за вършене.

Старият търговец се смее по младежки жизнерадостно.

— Когато те видя, забравям ги всичките. Да вървим.

Подава й ръка. По пътя обсъждат общото положение, състоянието на някои предприятия, в които и двамата имат интереси. Въстанието на американските колонии усложнява много нещата, дори повече от френската обсада. Износът на стоки за другата страна на Атлантика е спаднал тревожно, приходите са спаднали, липсват пари в брой и някои търговци попадат в клопката да инвестират в ценни книжа, които после трудно ще бъдат обърнати в пари. При все това Лолита Палма успява да преодолее липсата на ликвидност с нови пазари: изнася брашно и памук от Северна Америка, отскоро внася стоки в Русия, използва изгодното положение на града като склад за транзитно преминаващи стоки и допълва търговските си операции с разумни инвестиции в полици и застраховане на морски рискове; последното е специалност на фирмата на Санчес Гинея — осигурява авансови капитали за търговски пътувания по море, при връщане на парите с лихва, компенсация или премия. Това, впрочем, е финансов инструмент, който опитът и здравият разум на дон Емилио правят много доходоносен в един град, където винаги има нужда от пари в брой.

— Трябва да свикнем с тази мисъл, Лолита: един ден войната ще свърши и тогава ще изникнат истинските проблеми. А когато моретата станат безопасни, ще бъде много късно. Нашите американски сънародници свикнаха да търгуват директно с янки и англичани. А междувременно ние тук се пазарим с тях за нещо, което могат да си вземат сами… Бъркотията в Испания им помага да разберат, че нямат нужда от нас.

Лолита Палма върви по улица, „Анча“, хванала под ръка дон Емилио. Край тях се редят широки портали, хубави магазини, търговски къщи. В бижутерския магазин „Боналто“ има както винаги много клиенти. Нови групички от хора, нови размени на поздрави с минувачи и познати. Камериерката върви отзад, с кутиите. Това е младата Мари Пас, същата, която пее така хубаво, докато полива саксиите.

— Ще можем да се възстановим, дон Емилио… Америка е много голяма, а езикът и културата не могат лесно да се пренебрегнат. Винаги ще присъстваме там. А има и нови пазари. Вижте руснаците… Ако царят обяви война на Франция, ще имат нужда от всичко.

Мъжът клати скептично глава. Не, минаха много години. И много глави побеляха. Този град загуби силата си, додава той. Загуби причината за съществуването си. Когато през 1778 сложиха край на монопола върху търговията с отвъдокеанските територии, се подписа присъдата му. Каквото и да говорят, независимостта на американските пристанища е необратима. Няма кой вече да подчини креолите[1]. Няколкото последователни кризи и войната са последните пирони в ковчега на Кадис.

— Не бъдете такъв песимист, дон Емилио.

— Песимист? Колко катастрофи е преживял градът?… Колониалната война с Англия ни навреди много. После дойде нашата война с революционна Франция, последвана от войната с Англия… Там вече наистина потънахме. Мирът от Амиен[2] донесе повече спекула, отколкото същинска търговия: спомни си за онези френски фирми, установили се тук открай време, които отидоха по дяволите… После водихме още една война с англичаните, после блокадата и войната с Франция… Песимист ли казваш, че съм, дъще?… От двайсет и пет години вървим от лошо към по-лошо.

Лолита Палма се усмихва и го стисва леко за ръката, която е хванала.

— Не исках да ви обидя, скъпи приятелю.

— Ти никога не можеш да ме обидиш, дъще. Само това оставаше.

На ъгъла с улица „Амаргура“, до британското посолство, има търговски офис и малко кафене, посещавано от чужденци и морски офицери. Кварталът е далеч от източната стена, където падат бомбите и никоя от тях не е стигнала дотук. Отпуснати, наслаждавайки се на хубавото време, неколцина англичани стоят на входа и четат стари вестници на своя език: рижи бакенбарди, жилетки с дръзка кройка. Два-три червени военни мундира.

— Обърни внимание на съюзниците ни — Санчес Гинея снишава глас. — Настояват упорито пред правителството и кортесите да вдигнат всички ограничения пред свободната търговия с Америка. Следват неотклонно пътя си, както обикновено, и са верни на политиката никога да не приемат нито едно прилично управление на никое място в Европа… С Уелингтън на Полуострова убиват с един куршум три заека: осигуряват си Португалия, изтощават Наполеон и мимоходом ни правят услуга, за да могат после да си я поискат обратно. Този съюз ще ни струва скъпо и прескъпо.

Лолита Палма сочи будката за вестници насред улицата; около нея започват да се трупат хора: току-що е пристигнал пакет с новия брой на „Диарио Меркантил“, и купувачите, обсадили продавача, се бутат един през друг, за да стигнат до вестника.

— Може би. Но вижте града… Гъмжи от живот, търговията процъфтява.

— Всичко това е дим, дъще. Чужденците ще си заминат, щом свърши блокадата и отново ще си останем обичайните шестдесет и пет хиляди жители. Какво ще правят тогава онези, които сега качват цените на наемите и утрояват цената на бифтека?… Онези, които забогатяха за сметка на чуждото нещастие… Това, което виждаме, са трохи днес и глад утре.

— Но кортесите работят.

Представителите в кортесите, роптае открито старият търговец, сякаш живеят в друг свят. Конституция, монархия, Фернандо VII… тези неща нямат нищо общо с делата на Кадис. В Кадис се стремят към свободата, разбира се. И към прогреса на народите. В края на краищата, търговията се основава на това. Но с нови закони или без тях, независимо от това дали ще се постанови, че кралската власт има божествен произход или пък че кралете са просто пазители на националния суверенитет, ситуацията ще си остане същата: испанските пристанища в Америка са в ръцете на други и Кадис тръгва към разруха. Когато мине конституционната треска, ще замучат мършавите крави[3].

Лолита Палма се смее очарователно. Смехът й е нисък, звучен. Млад смях. Силен.

— Винаги съм ви имала за либерал…

Без да пуска ръката й, Санчес Гинея се спира на средата на улицата.

— И Господ ми е свидетел, че съм такъв — той отправя гневни погледи наоколо, като че ли търси някой, който би се усъмнил в казаното. — Но от тези, които предлагат работа и просперитет… Политическата еуфория сама по себе си не дава прехрана. Нито на моето семейство, нито на което и да било друго. Тези кортеси искат много, а дават малко. Обърни внимание, те изискват от нас, търговците на града, един милион песо заради войната. След всичко, което вече ни измъкнаха!… Същевременно един държавен съветник прибира четиридесет хиляди реала на месец, а един министър — осемдесет хиляди.

Продължават да вървят. Книжарницата „Салседо“ е близо, сред няколкото други, намиращи се на малкия площад „Сан Агустин“ и на Пощенския площад. Там те се спират за малко пред тезгяси и витрини. В книжарницата „Наваро“ има изложени няколко неразрязани книги с мека подвързия, както и два големи, красиво подвързани тома, единият от които е отворен на титулната страница: „История на завладяването на Мексико“, от Антонио де Солис.

— При тази перспектива — продължава Санчес Гинея, — е по-добре капиталите да се събират и да се инвестират в сигурни неща. Имам предвид къщи, недвижими имоти, земи… Да се пазят налични пари за това, което ще продължи да е стабилно след края на войната. Търговията — такава, каквато беше по времето на дядо ти, или на баща ти, вече няма да я има… Без Америка Кадис губи значимостта си.

Лолита Палма се взира във витрината. Прекалено дълъг става разговорът, казва си тя. За всичко това са говорили стотици пъти преди, а събеседникът й не е човек, който губи часовете, предназначени за работа. За дон Емилио пет минути без печалба са пет изгубени минути. А вече говорят петнайсет.

— Вие обмисляте нещо.

За момент се опасява от предложение за контрабанда, каквото вече три пъти е отхвърляла през последните месеци. В това няма нищо особено, много добре го знае. Нищо сериозно. Контрабандата тук е обичаен начин на живот още от времето, когато първите галеони са започнали курсовете си до Индиите. Друго нещо е, че някои безскрупулни търговци, откакто е започнала блокадата търгуват със зоните, окупирани от французите. Фирмата „Санчес Гинея“ е далеч от мисълта да накърни репутацията си с подобни игри, но понякога, през смътните пролуки, отваряни от войната в действащите закони, някои от стоките минават през Пуерта де Мар, без да се плащат митнически налози. На това уважаваните хора в Кадис му казват да работиш с майсторлък.

— Бъдете добър и кажете най-сетне за какво става дума.

Търговецът гледа витрината, но Лолита знае, че историята на завладяването на Мексико му е напълно безразлична. Но той не бърза. Мисля, че постъпваш много добре, отбелязва мъжът след малко. Намаляваш разходите, не пилееш пари за излишен разкош, Лолита. Това е умно. Знаеш, че процъфтяването няма да трае вечно. Успя да опазиш онова, което се опазва най-трудно в този град: доверието. Дядо ти и баща ти биха се гордели с теб. Какво говоря, те сигурно се гордеят, като те гледат от небето…

— Не ми подслаждайте горчивия хап, дон Емилио — смее се тя отново, като продължава да го държи подръка. — Моля ви да говорите направо.

Събеседникът й поглежда към земята, между върховете на добре лъснатите си обувки. Отново поглежда книгите. Накрая решително обръща лице към нея.

— Имам намерение да въоръжа корсарски кораб… Купих му празно разрешително, да си го попълва, както реши.

Произнасяйки тези думи, той прижумява комично, сякаш очаква удар. После започва да я наблюдава изпитателно. Тя клати глава. Очаквала го е, въпросът стои отдавна между двамата, много пъти е обсъждан. И за разрешително е чула да се носят слухове. Стара лисица! Много добре знаете, говори изражението й, че не ми харесват инвестиции от този род. Не искам да се забърквам в нищо, свързано с войната и с тези хора.

Санчес Гинея вдига ръка да възрази, нещо средно между извинение и приятелски протест.

— Това е търговия, дъще. Тези хора са същите, с които общуваш всеки ден на търговските кораби… А войната те засяга като всички останали.

— Ненавиждам пиратството — тя е измъкнала ръка изпод неговата и е стиснала чантичката си с две ръце, готова да се брани.

Събеседникът й разсъждава, вади аргументи. С неподправена разпаленост й дава добри съвети. Един корсар не е пират, Лолита. Знаеш, че корсарят се подчинява на писани правила. Спомни си, че обичният ти баща мислеше по друг начин. През 1806 година въоръжихме един и това ни дойде много добре. Сега е моментът. Има премии за пленяване на неприятелски кораби, поощрения. Има чужда стока, на която можеш да сложиш ръка. И всичко това законно, прозрачно като стъкло. Трябва само да вложиш капитал, както направих аз. Просто търговия. Още един морски риск като всички останали.

Лолита Палма наблюдава своето и неговото отражение във витрината. Знае, че събеседникът й няма нужда от нея. Поне не спешна. Това е приятелска оферта, почти роднинско предложение за доходна сделка. Не липсват достатъчно хора в Кадис, които биха могли да инвестират в начинанието, но сред всички възможни съдружници Санчес Гинея предпочита нея. Умно момиче, сериозно. Радва се на уважение и доверие. Има авторитет. Дъщеря е на приятеля му Томас.

— Нека си помисля, дон Емилио.

— Разбира се. Помисли си.

Капитан Симон Дефосьо се чувства неловко. Генералите не са любимата му компания, а днес има няколко около себе си. Или по-скоро на главата си. Всички ловят жадно думите му, което обаче не допринася за успокоението на духа му: маршал Виктор, командващият щаба майор Семеле, дивизионните генерали Рюфен, Вилат и Левал и началникът на Дефосьо, артилерийският командир на Първи корпус, генерал Лезьор, заменил покойния барон Дьо Сенармон. Всички се изсипаха в късната сутрин, когато на херцог Дьо Белюн му бе хрумнало да се поразходи, напускайки командния си пост на Чиклана, добре ескортиран от хусари от 4-ти полк, и да инспектира Трокадеро.

— Идеята е да се покрие изцяло градската част — обяснява Дефосьо. — До момента е невъзможно, защото сме достигнали границата на обхват и се налага да се справяме с различни проблеми. От една страна обхватът, от друга — горенето на фитилите… Това е сериозна пречка, защото ми е заповядано да пускам в града бомби, които избухват, от типа на гранати. Затова е нужен взривател със забавено действие, но разстоянието, което изминават, е такова, че много бомби избухват, преди да достигнат целта… Измислихме нов взривател, чийто фитил гори малко по-бавно и не изгасва по време на полет.

— Вече на разположение ли е? — интересува се генерал Левал, командващ Втора дивизия, разквартирувана в Пуерто Реал.

— Ще бъде до няколко дни. Теоретично надхвърля тридесетте секунди, но какво ще стане на практика не е ясно. Понякога самото триене на въздуха ускорява горенето на взривателя… Или го гаси.

Мълчание. Генералите, отрупани с нашивки до яките на мундирите, го гледат внимателно и с очакване. Маршалът е седнал, останалите са прави, както и Дефосьо. На статива има голяма карта на града и друга на залива. През отворените прозорци на голямата барака се чуват гласовете на сапьорите, които работят по насипа на новата батарея. В един слънчев правоъгълник на дъсчения под се виждат мухи, кръжащи около смачкана хлебарка. В бараките и окопите на Трокадеро те са безброй: мухите и хлебарките. Както и плъховете, дървениците, въшките и комарите — достатъчно за цялата императорска войска.

— Това ни довежда до проблема с обсега. От мен се изисква бомбата да може да прелита три хиляди тоаза, което би било достатъчно, за да може обстрелът да покрива цялата градска част, от единия до другия край. Със средствата, с които разполагам, не мога да гарантирам полет, по-дълъг от две хиляди и триста тоаза, като се вземе предвид, че и ветровете на залива са важен фактор, отразяващ се на разстоянието и траекторията… Това ни позволява да покрием пространство от тук до тук.

Той показва места в източната част на града: Пуерта де Мар, квартала около митницата. Не цитира имена, защото знае, че всички познават добре града: от една година изучават картата и наблюдават Кадис с далекогледи. Показалецът му преминава по външната линия на стените, без да навлиза много в очертанията на града: само някои улици в квартал „Популо“, до Пуерта де Тиера. Това е положението, потвърждава пръстът, който се движи бавно по хартията. После Дефосьо отдръпва пръста си и остава загледан в прекия си началник, генерал Лезьор. Погледът му казва: „Останалото е ваша работа, генерале“, и моли безмълвно за разрешение да си тръгне. Да се махне от това място и да се върне при сметачната линия, телескопа и пощенските гълъби. При своите неща. Но той не си тръгва, разбира се. Знае, че трудното едва сега започва.

— Вражеските кораби, пуснали котва в пристанището, са в обсега, нали? — пита генерал Рюфен. — Защо не обстрелвате и тях?

Франсоа Амабл Рюфен, командващ Първа дивизия, е слаб и неприветлив човек, с отсъстващ поглед. Ветеран от Аустерлиц и Фридланд, както и от други битки. Разумен, с добро име сред войниците. Млад е за такъв чин, точно на четиридесет години. Смел е. От онези, на които им личи, че им е писана ранна смърт. Дефосьо обяснява, че корабите не се обстрелват, защото се намират прекалено далече: англичаните малко по-навън, испанците малко по-навътре. Никак не е лесно да се улучи отделна цел на такова разстояние. С изстрели, които бият напосоки, без точност. Според волята Божия. Едно нещо е бомбите да падат в града наслуки, тук или там, и съвсем друго е да достигат предварително определена точка. Последното не е възможно да се гарантира. Вижте например сградата на митницата. Ето тук. Където се намира правителството на бунтовниците. Нито едно попадение.

— Със средствата, с които разполагаме — казва в заключение той — далечен обхват и точни попадения в цел са невъзможни.

Кани се да добави още нещо. Двоуми се дали да го стори и генерал Лезьор, който мълчаливо е слушал през цялото време заедно с останалите, отгатва намерението му и повдига предупредително едната си вежда. „Не навлизай в дълбокото“, гласи предупреждението на артилерийския командир. „Не си усложнявай живота, нито пък моя. Това е рутинна инспекция. Кажи им каквото искат да чуят, за останалото отговарям аз. И точка.“

— Ако оставим настрана точността и се съсредоточим върху обхвата, мисля, че бихме могли да постигнем по-добри резултати с мортирите, а не с гаубиците.

Каза го. И не се разкайва, макар че сега вече Лезьор ще го изпепели с поглед.

— Това е неуместно — възразява сухо той. — Опитът, който бе извършен през ноември с дванайсетинчовата мортира „Дедон“, се оказа истински провал… Снарядите едва покриваха две хиляди тоаза.

Маршал Виктор се е облегнал на стола и гледа строго Лезьор. Лезьор е стар артилерист и си знае работата: старателен, държи на устава, от онези, които влизат някъде само ако знаят откъде ще излязат.

Маршалът и Лезьор се познават от обсадата на Тулон, когато Виктор още се е наричал Клод Перен, и двамата са обстрелвали роялистки редути и испански и английски кораби заедно с колегата си капитан Бонапарт. „Нека оставим специалиста да дообясни“, говори изражението на маршала. „Ти си ми под ръка всеки ден, а този Дефосьо си разбира от работата или поне за такъв ми го представят. Затова сме дошли. За да ми разкаже.“ Така че Лезьор млъква и херцог Дьо Белюн се обръща към Дефосьо, подканяйки го да продължи.

— Предупредих тогава, че „Дедон“ не е подходящото оръдие — продължи капитанът. — Гладко и със сферичен пълнител. Много несигурно в посоката и опасно за боравене. Тридесетте фунта барут, които са му необходими, са прекалено много: такова голямо количество може да не се запали едновременно, а запали ли се по-малко, това намалява обхвата… Дори конвенционалните оръдия са по-добри от него в това отношение.

— Калпава работа, типична за Дедон — отбелязва маршалът.

Всички се смеят угоднически, без Дефосьо и Рюфен, който се взира през прозореца, сякаш търси особени предзнаменования навън. Генерал Дедон е мразен в императорската войска. Той е интелигентен теоретик и отличен артилерист, но благородническият му произход и маниерите му дразнят простоватите войници, издигнали се в армията след Революцията, какъвто е случаят със самия Виктор, започнал като барабанчик преди тридесет години в Гренобъл, получил почетна сабя при Маренго и заместил ранения Бернадот при Фридланд. Всички се опитват да дискредитират проектите на Дедон и да заровят в забрава неговите мортири.

— При все това основната идея беше правилна — отбелязва Дефосьо с професионален апломб.

Настъпилата впоследствие тишина е толкова плътна, че дори генерал Рюфен, смътно заинтригуван, се обръща да погледне капитана. От своя страна Лезьор вече не извива предупредително само една вежда към подчинения си. Сега е вдигал и двете, а очите му го пронизват гневно и заканително.

— Проблемът с частичното горене на големи барутни заряди съществува и при всички останали оръдия — продължава неустрашимо Дефосьо. — Например при гаубиците „Вилантроа“ или „Рюти“.

Отново тишина. Херцог Дьо Белюн изучава Дефосьо, вплел замислено пръсти в сивата си лъвска грива, за която се грижи един испански фризьор от Чиклана. Капитанът знае, че да спомене без особено уважение тези оръдия е все едно да напсува галените отрочета на обсадата. Началникът му Лезьор от доста време възхвалява техническите предимства на тези оръжия. Като вдъхва глупави надежди у хората от главния щаб, надежди, които Дефосьо намира за неоправдани.

— Има една основна разлика — казва маршалът. — Императорът смята, че подходящото оръжие, с което можем да превземем Кадис, са гаубиците… Лично той изпрати чертежите на полковник Вилантроа.

Чува се жужене на мухи. Всички погледи се впиват в Дефосьо, който преглъща на сухо. „Какво правя тук“, пита се той. „Натъпкан в тази униформа с неудобна яка и водещ абсурдни разговори, вместо да съм в Мец и да преподавам физика. Проклет да съм. В най-далечния край на Испания си играя на войници с отрупани с нашивки командири, които очакват да чуят само това, което им е изгодно. Или което смятат, че им е изгодно. И с тоя мизерник Лезьор, който разбира положението не по-зле от мен, но оставя конските копита да мачкат мен.“

— При цялото ми уважение към мнението на императора, вярвам, че Кадис трябва да се обстрелва с мортири, а не с гаубици.

— При цялото ваше уважение — повтаря маршалът усмихнат.

Усмивката му би накарала всеки военен да го побият ледени тръпки. Но капитан Дефосьо е цивилен в униформа. Войник по случайност, докато траят изпитанията на оръдията. Сегашният полигон е Кадис. Сложили са му униформа и са го домъкнали тук от Франция за това. Не, очевидно неговото царство не е в този свят.

— Ваше превъзходителство, дори грешките на възпламенителите с определено време на взривяване имат връзка с това… Гранатите, изхвърляни от гаубиците, ни принуждават да ползваме неподходящи фитили. Затова пък бомбата с най-голям диаметър, която изстрелва мортирата, позволява да се сложат взриватели с по-големи размери. Освен това устройството й дава възможност целия барут да се запали в пълнителя в момента на изстрелването, подобрявайки обхвата.

Маршалът, командващ Първи корпус, продължава да се усмихва. При все това на лицето му сега се е изписало и любопитство. А то е опасно нещо, когато се проявява у маршали, генерали и други подобни.

— Императорът е на друго мнение. Не забравяйте, че е артилерист и има добра слава като такъв… Аз също съм артилерист.

Дефосьо кима, но вече няма кой да го спре. Усеща неприятна топлина под мундира и остра нужда да разкопчае високата и стегната яка. Така или иначе се е хвърлил с главата надолу: може би никога нямаше да му се предостави друга възможност да изложи ясно нещата. Със сигурност не и в карцера или пред отряда за разстрел. Така че, след като си поема на два пъти въздух, той отговаря, че не подлага на съмнение артилерийските достойнства на Негово Императорско Величество, нито тези на Негово Превъзходителство херцог Дьо Белюн. Точно затова се осмелява да изрази убежденията си без друга закрила, освен тази на науката и съвестта си. Изразява верността към Артилерията и прочее. Франция над всичко и над всички. Ръководен от любовта към отечеството и тъй нататък. Що се отнася до гаубиците, самият маршал Виктор е присъствал в Трокадеро, когато са се правили опитите. И сигурно ще си спомни. Нито един от осемте снаряда, изстреляни под наклон от четиридесет и четири градуса, не е надхвърлил две хиляди тоаза. Много снаряди са избухнали във въздуха.

— Поради недостиг на запалителна смес — уточнява генерал Лезьор недобронамерено.

— При всички случаи нямаше да стигнат до града. С всеки изстрел обсегът намаляваше… Не помогнаха много и клиновете в запалителната камера.

— Защо? — интересува се маршал Виктор.

— Отпускат се при всеки нов изстрел, което намалява изтласкващата сила.

Този път мълчанието е по-дълго от предишните. Маршалът гледа съсредоточено картата известно време. През прозореца, към който генерал Рюфен отново се е обърнал, продължава да се чува шумът от работата на сапьорите отвън. Ударите на кирките и лопатите им. Накрая маршалът откъсва поглед от Кадис.

— Ще ви го кажа по друг начин, капитан… Как се казвахте? Припомнете ми името си, ако обичате.

Дефосьо преглъща шумно и с усилие, убеден, че звукът, който издава, отеква по-силно от пистолетен изстрел. Една муха — испанска напаст — кръжи из помещението и прелита от генерал на генерал.

— Симон Дефосьо, ваше превъзходителство.

— Вижте, Дефосьо… Имам триста едрокалибрени оръдия, насочени към Кадис, а леярната в Севиля работи двадесет и четири часа в денонощието. Имам щаба на артилерията, имам и вас; който, както ме уверяваше злочестият Сенармон, мир на праха му, сте гений на теорията. Поставил съм на ваше разположение технически средства и власт… От какво още имате нужда, за да им вкарате на „маноловците“ бомбите отзад?

— От мортири, ваше превъзходителство.

Мухата току-що се е нагласила на носа на херцог Дьо Белюн.

— Мортири, казвате.

— Да. С по-голям калибър от модела „Дедон“: четиринадесет инча.

Виктор отмахва мухата с ръка и сякаш с това движение изпод ширитите и златните нашивки на униформата се събужда грубоватата му казармена същност.

— Забравете за проклетите мортири. Чувате ли ме?

— Отлично, ваше превъзходителство.

— Ако императорът казва да използваме гаубици, използват се гаубици и точка.

Капитан Дефосьо вдига ръка в молба за внимание. Още една минута, само една. Защото в такъв случай трябва да зададе един въпрос на господин маршала. Държи ли негово превъзходителство бомбите да избухват в Кадис или е достатъчно да падат просто така?… Казва това и замлъква в очакване. След кратко колебание, споглеждайки се с генералите си, Виктор отговаря, че не разбира накъде бие капитанът. Тогава последният показва отново картата на статива и отговаря, че му е необходимо да знае дали да се прицелва, за да се причиняват реални щети в града или целта е просто да се подкопае духът на хората, без значение дали бомбите експлодират или не. Интересува се дали биха били достатъчни едни относителни щети.

Объркването на маршала е видимо. Чеше се по носа, там, където преди малко е била мухата.

— Какво разбирате под относителни щети?

— Падането на голяма или инертна бомба от осемдесет фунта, която да потроши това-онова и да вдигне шум.

— Вижте, капитане — Виктор вече не изглежда ядосан. — Това, което аз искам, е да се изравни със земята проклетият полуостров и после да се превземе на щик от моите гренадири… Но тъй като се оказва невъзможно, желая поне в парижкия „Монитор“ да пишат, че сме разтърсили целия Кадис, и то без да лъжат. Че сме го разтърсили от единия до другия край.

Сега Дефосьо е този, който най-сетне се усмихва. За първи път. Това не е нахална гримаса, неподходяща за ранга и положението му. Устните му само помръдват дискретно и многообещаващо.

— Направих опити с десетинчова гаубица, която изстрелва специални снаряди. В действителност те са много прости: без барут, не се взривяват. Няма възпламенител, няма експлозивен заряд. Парчета лято желязо и други, пълни с олово. Предизвикват интерес по отношение на обхвата, ако успея да разреша един второстепенен проблем.

— И какви щети нанасят при падане?

— Чупят. При късмет може да улучат някоя сграда. Понякога убиват или осакатяват човек. Вдигат много шум. Като обсег достигат може би сто-двеста тоаза повече.

— Тактическа ефикасност?

— Никаква.

Виктор разменя бърз поглед с генерал Лезьор, който потвърждава всичко с един много изразителен жест, макар Дефосьо да знае, че няма представа за какво говорят. Истината за последните опити с „Фанфан“ е известна само на лейтенант Бертолди и на него.

— Добре. И това е нещо. Достатъчно за „Монитор“ на този етап. Но не изоставяйте класическите средства. Продължавайте да работите с гаубиците с конвенционални бомби, с възпламенителите и тъй нататък. Никога не е излишно да запалим една свещ на Господ и друга — на дявола.

Херцогът става. Всички автоматично изпъват гърбове. Щом чува шума от местенето на столове, генерал Рюфен престава да гледа през прозореца.

— И още нещо, капитане. Ако успеете да пуснете една бомба, без значение дали ще избухне или не, върху църквата „Сан Фелипе Нери“, където се събира съветът на разбойниците, които там наричат кортеси, ще получите майорски чин. Чувате ли? Имате думата ми.

Генерал Лезьор прави гримаса и Виктор го забелязва.

— Какво става? — прекъсва го надменно той. — Възражения ли имате?

— Не е това, господин генерал — извинява се Лезьор. — Капитан Дефосьо вече отказа два пъти повишение като това, което ваше превъзходителство му предлага.

С тези думи той поглежда човека, когото обсъждат, с разбираема смесица от завист, подозрение и раздразнение. В неговия свят на професионален военен, всеки индивид, който отказва повишение, е подозрителен. Влиза в открито противоречие със самия дух, в който са възпитани ветераните на императорската войска: да се издигаш в ранг и да постигаш почести — от редник докъдето успееш да стигнеш, като херцог Дьо Белюн и самия генерал Лезьор, да завземаш чужди територии, села и градове начело на командваните от теб части и да изпращаш трофеите във Франция. Три десетилетия те са жънали слава за Републиката, за Директорията и Империята, излагайки се безропотно на вражеския огън — което не изключва възможността да умреш богат, а може би дори в леглото си. Още една причина, в крайна сметка, да нямат доверие на хората като Дефосьо, които предпочитат да маршируват под ритъма на собствена музика. Ако не бяха всепризнатите му технически умения, Лезьор отдавна би го изпратил да гние на някой редут или да тъпче калта из блатистите канали около остров Леон.

— Виж ти — казва Виктор. — Индивидуалист, доколкото разбирам. Може би гледа отгоре на тези от нас, които не се свеним да правим кариера.

Отново надвисва напрегната тишина. Съвсем логично, така погледнато. Нарушава я силният смях на маршала.

— Добре, капитане. Вършете работата си и помнете това за бомбата в „Сан Фелипе“. Предложението ми за компенсация продължава да е валидно… Мислили ли сте за друго възнаграждение в случай на успех?

— Четиринайсетинчова мортира, ваше превъзходителство.

— Вън оттук — героят от Маренго посочва вратата. — Махайте се от очите ми, проклетнико.

Препараторът влиза рано в парфюмерийния магазин на Фраскито Санлукар. Той се намира на улица „Бендисион де Диос“, до площад „Ментидеро“. Магазинът е тъмен, тесен и прохладен, с прозорец към вътрешен двор и тезгях в дъното, зад който има завеса, водеща към склада. Виждат се натрупани кутии, сандъци със стъклени капаци, за да се виждат стоките. Има и специални бурканчета за по-фините продукти. Цветове и аромати, мирис на сапуни и подправки. На стената висят цветна литография на крал Фернандо VII и стар корабен барометър на дълга и тясна поставка.

— Добър ден, Фраскито.

Търговецът на сапуни е сложил сива престилка. С рижа коса, той има вид повече на англичанин, отколкото на испанец. Носи очила. Лицето му е обсипано с лунички, стигащи чак до корените на къдравата му, рядка коса.

— Добър ден, дон Грегорио. Какво ще желаете?

Грегорио Фумагал — така се казва препараторът, — се усмихва на търговеца на сапуни. Той е редовен клиент, тъй като стоката, предлагана от Фраскито Санлукар, е най-добрата и най-разнообразната в Кадис: от помади и прозрачни и деликатни тоалетни сапуни, докарани от чужбина, до обикновените испански сапуни.

— Искам боя за коса. И два фунта от белия сапун, от който взех онзи ден.

— Добър ли ви се стори?

— Чудесен е. Оказахте се прав. Чисти прекрасно козината на животните.

— Казах ви. Излезе по-добър от онзи, който ползвахте преди. Пък е и по-евтин.

Две млади жени влизат в магазина. „Не бързам“, казва препараторът и се отдръпва от тезгяха, докато Санлукар ги обслужва. Те са съседки от квартала, жени от народа: с груби вълнени шалове над поли от по-фина вълна, коси, прибрани с гребени и пазарски кошници под ръка. Държат се с обичайната за кадиските жени непринуденост. Едната е дребна и хубава, със светла кожа и нежни ръце. Грегорио Фумагал ги наблюдава, докато те разглеждат кутиите и чувалите със стока.

— Сложи ми половин фунт от този жълтия, Фраскито.

— И дума да не става. Той не е за теб. Прекалено много лой има, момиче.

— И какво лошо има в това?

— Лошото е, че му е много мазнината. Малко мирише на прасенце. След измиване остава мирис на… Ще ти сложа от този другия, който е от фина мас и сусамово олио. Доставя истинско удоволствие.

— Сигурно е и по-скъп. Познавам те.

Фраскито Санлукар добива изражение на оскърбена невинност.

— Е, малко по-скъпичък е, да. Но ти заслужаваш сапун за арабска кралица. От високо качество. Луксозна работа. Защото си красавица. Точно този използва и императрица Жозефина, честна дума.

— Наистина ли?… Нека си го ползва. Не ми трябва сапун на жабарка.

— Спокойно, момиче. Не съм свършил. Използва го и кралицата на Англия. И инфанта Карлота Португалска. И графиня…

— Ама никак не преувеличаваш и никак не лъжеш, Фраскито.

Търговецът на сапуни е взел една кутия и се кани да я увие в цветна хартия. Когато клиентите са жени, има навика да опакова стоките в привличащи погледа кутии с хубави хартии и етикети. Така прави реклама на магазина си.

— Колко фунта каза да ти сложа, мила?

Щом двете млади жени се сбогуват, Грегорио Фумагал се отдръпва, за да им направи път и остава загледан в тях, докато излизат.

— Извинете, дон Грегорио — обръща се към него търговецът. — Благодаря ви за търпението.

— Виждам, че все така поддържате добър асортимент, въпреки войната.

— Не се оплаквам. При това свободно пристанище не ни лисва нищо. Дори френски стоки пристигат. И по-добре, защото в Кадис хората са свикнали с чуждоземното, а и испанският сапун има лоша слава… Говори се, че му слагат какви ли не примеси.

— И вие ли?

Изражението на Санлукар подсказва, че отново е засегнато достойнството му. Има добри и лоши примеси, отговаря той. И обърнете внимание, додава, като посочва една кутия със сапуни с девствено бял цвят. Немски сапун. Съдържа много мазнина, защото там няма зехтин, но я пречистват, докато остане без миризма. Никой обаче не иска испански тоалетни сапуни. Имаше много долнокачествена стока и хората нямат вяра. Накрая винаги си плащат — плащаме си, включва себе си търговецът след кратко замълчаване, — заради грешките.

Отеква глух, далечен гръм. Бууум. Едва се усеща леко трептене на дървения под и на стъклата на прозореца. За миг двамата се заслушват внимателно.

— Притесняват ли ви тук бомбите?

— Не много — с равнодушен вид казва Санлукар и завива в амбалажна хартия двата фунта сапун и бурканчето с боя за коса. — Този квартал е отдалечен. Най-добрите не стигат дори до „Сан Агустин“.

— Колко ви дължа?

— Седем реала.

Препараторът поставя на тезгяха едно сребърно дуро и чака рестото, полуобърнат към посоката, откъдето е дошъл тътенът.

— Въпреки това, малко по малко се приближават.

— Не прекалено, слава Богу. Тази сутрин падна една бомба на улица „Росарио“. Това е най-близкото попадение и както виждате, е на хиляда вари. Затова много хора, които живеят от източната страна, а нямат роднини, при които да отидат, започват да прекарват нощта в тази част на града.

— Под открито небе?… Голямо зрелище.

— Не ще и дума. Идват все повече и повече, с дюшеци, одеяла и нощни шапчици, и лягат във входовете, където им позволят и въобще, където намерят… Казват, че властите щели да вдигнат бараки в полето при Санта Каталина, за да ги подслонят. Зад казармите.

Когато Грегорио Фумагал излиза от магазина за сапуни с пакета под мишница, двете млади жени вървят пред него и се заглеждат по вратите на магазините. Препараторът ги оглежда крадешком, а после, оставяйки зад гърба си „Ментидеро“, се отправя към източната порта на града. Върви по правите улици в близост до площад „Сан Антонио“, проектирани така, че да спират източните и западни ветрове. Пътьом спира в дрогерията на улица „Тинте“, където купува три грама живачен дихлорид, шест унции камфор и осем бял арсеник. После продължава до ъгъла на „Амоладорес“ и „Росарио“, където неколцина местни жители са насядали край вратата на една кръчма с бутилка вино и съзерцават сградата, ударена от бомба в девет часа сутринта. Част от фасадата е съборена. От улицата могат да се видят трите етажа, зейнали от горе до долу, показващи вертикалните поражения — счупените греди, вратите, отворени към празното пространство, някоя и друга провиснала гравюра или картина на стените, едно легло и разни други мебели, останали непокътнати по чудо, въпреки разрухата. Панорама на домашен уют, извадена на показ по безцеремонен начин. Съседи, войници и нощни пазачи поставят подпори и разчистват останките.

— Има ли жертви? — пита Фумагал кръчмаря.

— Нищо сериозно, слава Богу. Не е имало никой в частта, която се срути. Само стопанката и една прислужница са ранени… Бомбата падна и разруши много нещо, но не причини друго нещастие.

Препараторът се приближава до мястото, където група зяпачи оглеждат останките от бомбата: късове желязо и олово сред отломките. Оловото е на тънки спираловидни парчета от половин педя. Става дума, Фумагал чува да говорят, че домът преди е принадлежал на френски търговец, който от три години лежал в плаващия затвор на понтоните в залива. Новите стопани превърнали дома в пансион за гости. Собственицата се намира в болницата с два счупени крака, след като била извадена от разрушенията. Прислужницата се отървала с няколко натъртвания.

— Втори живот живеят — отбелязва една съседка, кръстейки се.

Зорките очи на препаратора отбелязват всичко. Посоката, от която е дошла бомбата, ъгълът на попадение, щетите. Днес има източен вятър. Умерен. Като се опитва да не привлича внимание, той върви от мястото, където е паднал снарядът, до ъгъла на църквата на улица „Росарио“, отброява крачките и изчислява разстоянието: двайсетина тоаза. Отбелязва го скришом с химически молив в една тетрадка с картонени корици, която вади от джоба на палтото си. Оттам по-късно ще прехвърли данните на картата, която държи на масата в кабинета си. Нанася и криви линии. Точки на попадение в плетеницата, наподобяваща паяжина, която бавно се разраства върху картата на града. Докато записва, вижда да минават двете млади жени, които е срещнал в магазина за сапуни, идват да видят опустошенията на бомбата. Докато ги наблюдава отдалече, препараторът се сблъсква с мъж със загоряло лице, идващ от противоположната посока, с черна двувърха шапка и моряшка куртка от синьо сукно с позлатени копчета. След краткото извинение на Фумагал, всеки продължава по пътя си.

Пепе Лобо не обръща внимание на облечения в тъмни дрехи мъж, който се отдалечава бавно, с два пакета в дългите си ръце с бледи китки. Морякът има други грижи, които занимават мислите му. Една от тях е как лошият късмет преследва човека. Под развалините на пансиона, в който живее — или по-скоро живееше до днес, — е затрупан сандъка с багажа му. Не че вътре има кой знае какво, но там са останали три ризи и бельо, един мундир, едни панталони, далекоглед и английски секстант, часовник за дължини, морски карти, два пистолета и някои важни неща, сред тях и капитанското му разрешително. Пари там няма никакви, той притежава толкова малко, че може да ги носи със себе си. Те шумолят едва-едва в джоба му. Не се знае кога ще получи остатъка, който му дължат от последното плаване. Посещението му при корабовладелеца на „Рисуеня“ е приключило преди половин час с не особено окуражаващи резултати. Минете след няколко дни, капитане. Когато свършим с баланса от това катастрофално пътуване и всичко е уредено, тогава ще ви се издължим. Първо трябва да платим на кредиторите, с които си имаме работа заради закъснението на кораба. Заради вашето закъснение, сеньор. Надявам се, разбирате проблема. Моля? А, да. Съжалявам. Нямаме никакво друго свободно място. Разбира се, че ще ви предупредим, ако има нещо. Не се безпокойте. А сега, ако ми позволите, имам работа. Всичко най-добро.

Морякът пресича улицата и отива при хората, насъбрали се пред къщата. Възмутени коментари, обиди към французите. Нищо ново. Проправя си път сред зяпачите и тогава един сержант от доброволците му казва грубо, че не може да продължи напред.

— Живея в къщата. Аз съм капитан Лобо.

Онзи го измерва от глава до пети.

— Капитан?

— Точно така.

Званието като че ли не впечатлява другия, който е облечен в синьо-бялата униформа на градската милиция. Но като жител на Кадис човекът надушва моряка от търговския флот и отношението му се смекчава. Когато Лобо обяснява за сандъка си, сержантът предлага един войник да му помогне да го потърсят, да разровят отломките и да видят какво могат да открият в тези руини. Така че Лобо благодари, сваля куртката си и с навити ръкави на ризата се захваща за работа. Няма да е лесно, мисли си притеснено той, докато мести камъни, тухли и счупени греди, да си намеря прилична квартира. Напливът от бежанци е довел до краен недостиг на жилища. Кадис е удвоил броя на жителите си: пансионите и странноприемниците са препълнени. Дори стаи и тераси на частни домове се дават или преотдават под наем на нечувани цени. Нищо не може да се намери под 25 реала на ден, а годишният наем на скромно жилище излиза над десет хиляди. Такива суми не всеки може да плати. Някои от бежанците са аристократи, те разполагат със средства, получават пари от Америка или успяват да се доберат до рентите от земите си, останали във властта на французите, посредством търговски къщи в Париж и Лондон. Но повечето са разорени собственици, патриоти, отказали да положат клетва за вярност пред натрапения крал, съкратени служители, чиновници от предишната администрация, докарани тук от ветровете на войната, последвали заедно със семействата си бягащото правителство, тръгнало от Мадрид и стигнало до Севиля. Безброй емигранти прииждат в града без средства за приличен живот и броят им расте ежедневно с онези, които бягат от окупирана Испания или земите, които са изложени на опасността да бъдат окупирани. За щастие не липсват хранителни продукти и хората се оправят, както могат.

— Това ли е сандъкът ви, сеньор?

— Да му се не види… Това беше сандъкът ми.

Два часа по-късно един мръсен, потен и примирен Пепе Лобо — не за първи път остава с доста по-малко от онова, което е очаквал — крачи из околностите на Пуерта де Мар, натоварен с чувал, в който носи остатъците от своето лично крушение: малкото вещи, които е успял да спаси от разбития сандък. Секстантът, далекогледът и морските карти не са преживели срутването. Останалите вещи са се запазили криво-ляво. Във всеки случай, ако не беше отишъл рано на среща със собственика на „Рисуеня“, можеше и да е по-лошо. Вероятно той самият щеше да е под отломките. Една бомба и хайде при ангелите на небето или там, където му се пада да се озове, когато удари часът. Въобще, неприятно положение. Трудно. Обаче в град като Кадис винаги ти остава поле за маневриране: тази мисъл му вдъхва малко сили, докато навлиза в уличките и кръчмите в близост до „Бокете“ и „Мерсед“, сред моряци, рибари, леки жени, пристанищни отрепки, чужденци и бежанци от простолюдието. Там, на улици с красноречиви имена като „Атауд“[4] или „Сарна“[5], познава вертепи, където един моряк може да намери сламеник и да прекара нощта срещу дребни монети, дори да се наложи да го дели с някоя жена, спейки с едно отворено око и нож под сгънатата куртка, подложена под главата.

Времето сякаш е спряло в тишината на кабинета, сред неподвижните създания по стените. Светлината, която влиза през остъклената врата на терасата се отразява в стъклените очи на препарираните птици и бозайници, в лака, покриващ кожата на влечугите, в големите стъклени буркани, където в химична безтегловност са съхранени сгърчени жълтеникави зародиши. В стаята се чува само припряното скрибуцане на молив. В центъра на този необикновен свят Грегорио Фумагал пише със сбит, дребен почерк на малък лист фина хартия. Облечен в престилка и с плетена шапка, препараторът стои прав, малко приведен над високата стойка за писане. От време на време вдига очи, за да погледне плана на Кадис, разтворен върху бюрото в кабинета, и на два пъти взема лупа и се приближава към него, за да го огледа отблизо, преди да се върне отново към стойката и да продължи да пише.

Прозвучават камбаните на църквата „Сантяго“. Фумагал отправя поглед към часовника от позлатен бронз, поставен на раклата, забързва, довършвайки последните редове на писанието, без да прочете написаното го навива на къс, много тънък свитък и го напъхва в парче от кухия ствол на птиче перо, което запечатва с восък в двата края. После отваря остъклената врата и се качва по малкото стъпала, водещи до терасата. В контраст със сумрака в кабинета, светлината там е толкова силна, че го заболяват очите. На по-малко от двеста стъпки, недовършеният купол и основите на камбанариите на новата катедрала, все още оградена със скелета, се очертават в небето на града над ширналото се море и бялата пясъчна ивица, по която играят слънчеви отблясъци; тя се вие по дължината на провлака и нататък, към Санкти Петри и възвишенията на Чиклана, подобно на дига, готова всеки момент да поддаде пред тъмната синева на Атлантическия океан.

Фумагал освобождава връвта, с която е затворена вратата на гълъбарника, и влиза вътре. Присъствието му там е обичайно; птиците почти не се обезпокояват, само запляскват леко с криле. Гу-гукането на пуснатите или поставени в клетки птици и познатият мирис на конопено семе и сух фий, приятно топъл въздух, пера и изпражнения заобикалят препаратора, докато той избира сред затворените в клетки гълъби подходящия екземпляр: силен мъжкар със сивосинкаво оперение, бели гърди и зелени и виолетови отблясъци на врата, който вече няколко пъти е летял до другия край на залива и се е връщал. Добър екземпляр, чието необикновено чувство за ориентация го превръща във верен куриер на императора, ветеран, оцеляващ в опасностите, под слънце, при дъжд или вятър, недосегаем досега за ноктите на хищните птици и за пушечните изстрели на бдителните двуноги без оперение. Други негови събратя от гълъбарника не се върнаха от рискованите си мисии, но този винаги стигаше до целта си: път от две до пет минути на отиване в зависимост от вятъра и времето, летейки в решителна права линия над залива и щастливо нелегално завръщане в скрита клетка на контрабандистки кораб, и едното, и другото платени с френско злато. Така птицата води своята необичайна битка — своята собствена малка война за Испания — на височина от триста стъпки.

След като взема гълъба и го държи внимателно с човката нагоре, Фумагал проверява дали е здрав и дали перата на крилете и опашката му са в добро състояние. После завързва с копринен шнур, намазан с восък, малката тръбичка със съобщението за едно силно перо на опашката, затваря гълъбарника и се приближава до перилата на терасата, гледаща на изток, там, където стражевите кули, издигащи се над града, скриват залива и сушата. Много предпазливо, след като се е уверил, че никой не го наблюдава от съседните тераси, препараторът пуска птицата, която започва да пърха, радвайки се на свободата, и кръжи половин минута наоколо, издигайки се все по-нависоко, за да се ориентира. Накрая, доловила с тънкия си инстинкт точното място, към което трябва да се отправи, се отдалечава стремително, като маха ритмично с криле в посока към френската линия на Трокадеро: едно все по-малко петънце в небето, почти незабележимо вече, което накрая се изгубва от поглед.

Застанал неподвижен на терасата, с ръце в джобовете на сивата си престилка, Фумагал гледа дълго покривите и кулите на града. Накрая се обръща, слиза по стълбите и се връща в кабинета. След силната светлина навън сега тук му се струва тъмно като в рог. Както всеки път, когато изпраща гълъб на изток, препараторът е обзет от странна вътрешна еуфория. Усещане за безпределна сила, за неосезаема връзка с онези непонятни, почти магически енергии, освободени от другата страна на залива по силата на собствената му воля. И не друг, а тази обикновена и невинна птица, размишлява той, сега вече изчезнала в небето, носи несъзнателно ключа, катализатора на сложните отношения между хората, решаващи живота и смъртта им.

Последната дума от размислите му надвисва над неподвижните фигури на животните. Наполовина препарираното куче все така лежи на мраморната маса, покрито с бяло платно. Тази работа изисква търпение, също като другата. Подходяща е за спокойни хора. В някои части на тялото вече е поставена тел, която подсилва костите и ставите, а някои естествени кухини са пълни с груба вълна. Празните очни кухини са все така запушени с топки памук. Животното мирише силно на субстанции, които го предпазват от разлагане. След като нарязва на ситно и смесва в едно хаванче сапуна на Фраскито Санлукар с арсеника, сублимата и етилов алкохол, препараторът започва съсредоточено да разстила сместа с една четка от животински косми по кучешката козина, като следва внимателно посоката на косъма и подсушава пяната с гъба.

Когато часовникът на раклата удря веднъж, Фумагал му хвърля бърз поглед, без да прекъсва работата си. Гълъбът трябва да е стигнал целта си. Със съобщението. Това означава, че на плана ще се появят нови прави и криви линии, ще бъдат отбелязани нови попадения и избухвания. Могъщи сили още днес ще се задвижат, сгъстявайки допълнително паяжината върху картата, където последната паднала бомба вече фигурира, обозначена с кръстче.

На свечеряване той решава да излезе на разходка. На дълга разходка. По това време на годината нощите в Кадис са прекрасни.

Рохелио Тисон почти не пие вино, най-много да хапне малко хляб, натопен в него, в късната утрин. Днес на вечеря пие вода, както обикновено. Супа, варено пилешко бутче. Малко хляб. Още чисти костите, когато се похлопва на вратата. Прислужницата — дребна възрастна жена с тъмна, жълтеникава кожа, — отива да отвори и съобщава за Иполито Барул, който носи папка с документи.

— Не зная дали постъпвам добре, като ви безпокоя в този час, сеньор комисар. Но излезе нещо много интересно. Спомняте ли си?… Следите в пясъка.

— Да, разбира се — Тисон е станал, бърше устата и ръцете си със салфетка. — А вие въобще не ме притеснявате, учителю. Искате ли нещо за пиене?

— Не, благодаря. Вечерях преди малко.

Полицаят отправя поглед към жена си, седнала от другата страна на масата: крайно слаба, с тъмни, угаснали очи, със сенки от умора под тях, които подчертават повехналия й вид. Устните й са строго стиснати. Неприветлива жена. Всички в града знаят, че тази суха и тъжна жена е била красива някога. И навярно щастлива също, в други времена. Преди да изгуби единствената си дъщеря, говорят някои. Преди да се омъжи, казват други с многозначителна гримаса. Какво да ви разправям, съседке. Това е Кадис. То си е доживотна присъда — да живееш с комисар Тисон. Дали е истина това, дето разправят — че я бие? Това би било най-малкото, приятелю. То само да я биеше.

— Ще отидем в гостната, Ампаро.

Жената не отговаря. Задоволява се да отправи една отсъстваща усмивка към учителя и остава неподвижна, а пръстите на лявата й ръка, на която носи брачната халка, несръчно търкалят топчица от хляб по покривката. Храната й е непокътната.

— Заповядайте, учителю — Тисон е взел една запалена лампа и върти колелцето на фитила, за да увеличи пламъка. — Искате ли кафе?

— Не, благодаря. Ако пия, няма да заспя цяла нощ.

— На мен ми е все едно: с кафе или без кафе напоследък не мигвам. Но една пура ще изпушите с мен. Забравете за малко енфието.

— Това няма да ви откажа.

Холът е уютен, с прозорци — сега затворени — които гледат към „Аламеда“, кресла и столове от струговано дърво, тапицирани с дамаска, масичка, на която е поставен мангал, друга ниска масичка и до стената пиано, на което никой не свири от единадесет години. На стените, покрити с тапети, има неумело нарисувани картини и няколко гравюри, както и етажерка от орехово дърво с три дузини книги в горната част: история на Испания, два-три трактата за градската хигиена, неподвързани сборници с кралски укази, речник на испанския език, един екземпляр на „Дон Кихот“, издание на „Санча“ в пет тома, „Романси на Германиите и речник“ от Хуан Идалго, Санчо де Монкада и Франсиско де Кеведо и двата тома, посветени на Кадис и Андалусия от „Анали на Испания и Португалия“ от Хуан Алварес де Колменар.

— Опитайте тази — Тисон отваря една табакера. — Пристигна преди два дни от Хавана.

При това гратис, трябва да отбележим мимоходом. Няма място за неудобство. Комисарят току-що се е снабдил с осем кутии превъзходни пури, като част от плащането за узаконяването на съмнителния паспорт на едно емигрантско семейство — остатъка от 200 реала получи в сребърни дуро. Двамата мъже пушат пред железен пепелник с фигурата на ловно куче. Като оставя току-що запалената хаванска пура, Иполито Барул нагласява очилата си, отваря папката и поставя пред Тисон няколко страници, изписани на ръка. После взема пурата, дръпва си веднъж и се обляга на креслото, като се усмихва леко с доволен вид.

— Следи в пясъка — повтаря той и изпуска бавно дима. — Мисля, че това имахте предвид.

Тисон гледа листовете, които са му смътно познати. Разпознава почерка на самия Барул:

„Лаертов сине, винаги съм виждала/как дириш да поставиш в изпитание/врага си.“.[6]

Чел съм и преди това, потвърждава той. Отдавна. Страниците са номерирани, но няма нито заглавие, нито надслов. Текстът е като диалог: Атина, Одисеи. „Отиваш към целта си ти — ти душиш като кучка от Лакония.“. С пура в уста, той вдига поглед, очакващ обяснение.

— Не си ли го спомняте? — пита Барул.

— Смътно.

— Дадох ви да прочетете тези страници преди време. Това е моят скромен превод на „Аякс“ от Софокъл.

С още няколко думи учителят му помага да си спомни. В младостта си Барул е посветил известно време на този опит — останал незавършен — да преведе на кастилски трагедиите на Софокъл, събрани в първото печатно издание на тези произведения, направено в Италия през XVI век. Около три години преди да започне войната с французите, той спомена за случая на Тисон, докато играеха шах в кафене „Корео“, а последният прояви любопитство към „Аякс“, като узна от разказа на учителя, че първото действие започва с едно почти полицейско разследване от страна на Одисей.

— Естествено. Какъв глупак съм.

Рохелио Тисон потропва с пръст по книжата и си дръпва от пурата. Накрая си спомня всичко. Барул тогава му показа ръкописа на трагедията на Софокъл, а той я прочете с интерес, въпреки че историята не го впечатли особено. Въпреки това от четивото в паметта му остана образът на Одисей, провеждащ разследване под стените на обсадената Троя. Един от вождовете на гърците, Аякс, е изклал овцете и воловете в гръцкия лагер, обезумял от обидата, нанесена му от останалите гръцки вождове във връзка с доспехите на загиналия Ахил. Изправен пред невъзможността да си отмъсти, той излива гнева си върху животните, които измъчва и убива в палатката си.

— Имахте право за брега и следите в пясъка… Четете, моля.

Тисон това и прави. И не пропуска думичка.

„Днес те гледам при моряшките/палатки на Аякс, при най-далечните, —/отдавна дебнеш и се взираш в пресните следи…“

Значи това беше споменът, казва си объркан той. Няколко страници, прочетени преди три години. Една гръцка трагедия.

Иполито Барул като че ли долавя разочарованието на полицая.

— Нещо повече ли очаквахте?

— Не, учителю. Несъмнено ще ми бъде от полза… Но ми е нужно да проверя каква връзка може да има между това, което си спомням от вашия „Аякс“ и настоящите събития.

— Нищо не ми пояснихте онзи ден относно точното естество на тези събития… Френската обсада ли имате предвид или смъртта на тези бедни момичета?

Тисон се взира в огънчето на пурата и търси отговор. Накрая свива рамене. Там е проблемът, отговаря той. Има чувството, че между едното и другото има нещо общо.

Барул клати глава и прави скептична гримаса, от която дългото му, конско лице става още по-дълго.

— Своя полицейски нюх ли имате предвид, сеньор комисар? Нюха — с извинение, аз само цитирам класиците — като кучка от Лакония?… Простете прямотата ми, но това изглежда абсурдно.

Знам, сумти Тисон, и с израз на досада прехвърля страниците, прочитайки отделни редове. Все още никакво просветление. Барул го наблюдава мълчаливо, с видим интерес, и изпуска кръгчета дим.

— По дяволите, дон Рохелио — казва той накрая. — Вие сте истински извор на изненади.

— Защо казвате това?

— Никога не съм си представял, че човек като вас ще замеси Софокъл в тази история.

— И какво означава това „човек като вас“?

— Нима не знаете… По-скоро суров.

Нови кръгчета дим. Тишина. Вие сте полицейски комисар, добавя Барул след няколко секунди. Свикнали сте не с писани, а с истински трагедии. Познавам ви: рационален човек сте. Здравомислещ. Така че се питам дали наистина имате разумно основание да търсите съществуването на връзки. От една страна имате един убиец, или няколко. От друга — положението, наложено от французите. Но това е всичко, с което разполагате.

Комисарят се засмива накриво, повдига онзи ъгъл на устата си, който е свободен от пурата. Там проблясва позлатеният кучешки зъб.

— А за да усложни нещата, имаме и приятеля ви Аякс. Обсадата на Троя, обсадата на Кадис.

— С Одисей в ролята на следовател — Барул оголва жълтите си зъби. — Като ваш колега. Макар че, ако съдим по изражението ви, то и тези страници не хвърлят никаква светлина върху въпроса.

Тисон прави неясен жест.

— Би трябвало да ги прочета отново, по-внимателно.

Пламъкът на лампата се отразява в очилата на учителя.

— Те са изцяло на ваше разположение… В замяна обаче ви очаквам утре в кафенето, пред шахматната дъска. Готов съм да ви разгромя безмилостно.

— Както правите обикновено.

— Както правя обикновено. Ако нямате други занимания, разбира се.

Жената е застанала на прага на гостната. Не са я чули да влиза. Рохелио Тисон усеща присъствието й и гневно се извръща към нея, мисли, че ги е подслушвала. Няма да е за първи път.

Но тя пристъпва напред и когато светлината огрява мрачните й черти, комисарят разбира, че носи новина и че новината не е добра.

— Пристигна един нощен пазач. Намерили са мъртво още едно момиче.

[1] Креол — потомък на испанци, роден в колониите в Латинска Америка. — Б.р. ↑

[2] На 25 март 1802 г. в Амиен се сключва мирен договор между Франция, Испания и Батавската република от една страна, и Англия — от друга. С него приключва войната, която Франция и Англия водят от 1800 до 1802 г. И двете страни са недоволни от условията на договора, който бил разтрогнат само година по-късно. — Б.р. ↑

[3] Според библейското предание седемте мършави крави са част от съня на фараона (Битие 41:19, 20 „… но ето, след тях излязоха други седем крави мършави, много грозни и постали; не съм виждал по цялата Египетска земя толкова грозни, като тях…“), разтълкувани от Йосиф като седем гладни години. — Б.р. ↑

[4] ataud (исп.) — ковчег. — Б.пр. ↑

[5] sarna (исп.) — краста. — Б.пр. ↑

[6] „Аякс“, Софокъл — тук и навсякъде цитатите са взети от превода на Александър Ничев — Софокъл, „Трагедии“, С. 1956 — Б.р. ↑

3.

Утрото сварва Рохелио Тисон да оглежда трупа на слабата светлина на газена лампа, поставена на земята. Момичето — макар че Тисон трябва по-скоро да съди по това, което е останало от него, — е младо, на не повече от шестнайсет-седемнайсет години. Със светлокестенява коса и нежно телосложение. Лежи със запушена уста, по лице, с вързани ръце и гол гръб, по който плътта е така разкъсана, че се виждат костите сред посинелите и почернели меса, целите в съсиреци от засъхнала кръв. Няма други видими наранявания. Изглежда очевидно, че е убита с камшични удари, както другите момичета.

Никой не е видял, нито чул нещо — нито съсед, нито минувач. Запушването на устата, отдалеченото място и часът, в който се е случило всичко, са гарантирали неприкосновеността на убиеца. Тялото е било открито в пустеещ парцел, гледащ към улица „Амоладорес“, където обикновено се изхвърлят боклуци, събирани всяка сутрин от боклукчийската каруца. Долната част на тялото е облечена; Тисон дори повдига полата, за да се убеди — фустите и всичко останало си е на мястото и това по принцип изключва по-извратени посегателства, ако в случая изобщо е уместно да се употреби това „по“.

— Дойде леля Перехил, сеньор комисар.

— Да почака.

Акушерката, която преди малко е наредил да доведат, чака в края на улицата, заедно с нощните пазачи, които държат надалече малцината будни съседи, изгарящи от любопитство в този ранен час. Готова е да проведе старателен оглед, когато комисарят нареди. Но Тисон не бърза. От дълго време стои неподвижен, седнал на купчина отломки, с шапка, нахлупена на една страна над веждите, наметнал редингота си и опрял ръце на бронзовата топка на бастуна. Гледа. Последните му съмнения дали момичето е умряло тук или е било докарано след смъртта изглежда се разсейват със светлината на утрото, тъй като тя му позволява да открие кървави петна по земята и по камъните в близост до трупа. Безспорно на това място момичето е било налагано до смърт с камшик, след като е било завързано и му е била запушена устата, за да се заглушат виковете му.

Рохелио Тисон — снощи учителят Барул го отбеляза със сурова прямота — не е човек на изтънчените чувства. Ужасите, обичайни за професионалния му живот, са закалили душата му, направили погледа му суров, и са го научили сам да вдъхва ужас. В цял Кадис той е познат като неприветлив човек, с когото е опасно да си имаш работа. При все това, въпреки мрачната му биография, близостта на измъчваното до смърт момиче поражда у него непривични усещания. Не става дума за смътното съчувствие, което буди всяка жертва, а някакъв странен надигащ се срам, който става почти непоносим. Той е още по-силен сега, отколкото преди пет месеца, когато се озова пред трупа на първото момиче, умъртвено по този начин, още по-силен от втория път, когато откриха мъртвата при скалите. Една плашеща пропаст зейва пред него и сякаш става все по-дълбока. Една неясна пустота, в която много тъжно отекват звуците на домашното пиано, чиито клавиши вече никой не докосва. Далечен мирис, така и не забравен, на детска плът, изгаряща от гибелна треска, изтерзана, а после изстиваща сред сухата скръб в една пуста стая. Самота от мълчания, лишени от сълзи, впрочем не — те капят с жестоката равномерност, с която тиктакането на часовник отмерва времето. Пустота в отсъстващия поглед на жената, която сега се носи из къщата и живота на Рохелио Тисон като упрек, като свидетел, като призрак или сянка.

Полицаят става примигвайки, като че ли се завръща отдалеч. Време е за проверката на леля Перехил, така че той заповядва с жест да я пуснат да дойде. Без да чака, без да отговаря на поздрава на акушерката, Тисон се отдалечава от тялото на момичето. Известно време разпитва съседите, които са се насъбрали край мястото с одеяла, плащове и шалове, наметнати как да е върху нощните дрехи. Никой не е видял, нито чул нещо. Не знаят дали момичето е от квартала. Не знаят някой да е изчезвал. Тисон нарежда на помощника си Кадалсо да приберат тялото, след като акушерката приключи с прегледа, без да го виждат и останалите съседи.

— Ясно ли е?

— Да.

— Какво, да му се не види, означава „да“… Стана ли ти ясно или не?

— Ясно ми е, сеньор комисар. Скриваме тялото и никой повече не го вижда.

— И си дръжте устата затворена. Без обяснения. Ясно ли се изразих?

— Съвсем ясно, сеньор комисар.

— Само някой да си отвори устата, ще му отрежа езика и ще му избърша лицето с него — той посочва към леля Перехил, вече коленичила при тялото. — Кажете същото и на тая дърта мръсница.

След като е издал разпорежданията си, Рохелио Тисон се отдалечава с бастуна в ръка, оглеждайки наоколо. Първата светлина на деня прониква на улица „Амоладорес“, откъм крепостните стени и близкия залив, очертавайки в сиво фасадите на къщите. Контурите все още не се очертават ясно, сенки размиват формите край входовете, решетките и тъмните ъгли на улицата. Стъпките на комисаря отекват по калдъръма, докато той изминава едно кратко разстояние, оглеждайки се, търсейки нещо, без още сам да знае какво: знак, хрумване. Чувства се като играч, изпаднал в затруднение и лишен от непосредствена възможност за отпор, изучава фигурите и се надява, че някое внезапно просветление, някой досега незабелязан път, ще го вдъхновят за нов ход. Това усещане не е случайно. Ехото от разговора, проведен с Иполито Барул, отеква ясно в паметта му. Нюх на кучка от Лакония. Следи. Учителят го придружи снощи до мястото на престъплението, хвърли един поглед и после изчезна много тактично. Да отложим тази партия шах, каза той, когато си тръгваше. Вече е късно да се отлага каквото и да било, бе на път да отговори Тисон, чиято мисъл беше другаде. От доста време той самият играеше една по-тъмна и сложна партия. Три взети пешки, един невидим противник и един обсаден град. Сега комисарят най-много от всичко би искал да се прибере у дома и да прочете ръкописа на „Аякс“, който го очаква на креслото, дори да е само за да отхвърли асоциацията като грешна и нелепа. Знае колко е опасно да се заплетеш в колоритни идеи, да тръгнеш по фалшиви следи, водещи до улици без изход и капани на въображението. В криминалните дела, където външните белези рядко лъжат, очевидният път обикновено е правилният. Заобикалянето му въвлича човек в безплодни или дори опасни фантазии. Но днес той не може да избегне мислите, които се въртят в главата му и това му е неприятно. Малкото прочетени снощи редове се повтарят в ритъма на стъпките му в сивото утро на града. Туп, туп, туп. „Отдавна дебнеш и се взираш в пресните следи.“. Туп, туп, туп. Стъпки и следи. Кадис е пълен с тях. Тук са повече, отколкото по пясъка на онзи бряг. Тук едни се припокриват с други. Хиляди привидности крият и замаскират хиляди реалности, сложни човешки същества, противоречиви и коварни. Всичко става още по-объркано поради обсадата, с която градът живее. Заради тази странна война.

Срутената фасада на ъгъла на улиците „Амоладорес“ и „Росарио“ се изпречва внезапно пред погледа на Тисон, като саркастично потвърждение на мислите му. Комисарят се заковава на място, смаян от неочакваното — а може би по своеобразен начин очаквано, заключава той след миг, — откритие. Френската бомба е паднала преди по-малко от двадесет и четири часа, на тридесет стъпки от мястото, на което лежи мъртвото момиче. Предпазливо, сякаш се бои да не засегне някое доказателство с неумели движения, Тисон оглежда разрушенията, вертикалното срутване, оголило част от трите етажа на сградата и откриващо вътрешните стени, подпрени сега с дървени колове. После отново поглежда на изток, откъдето е дошъл изстрелът над залива, изчислявайки траекторията му до мястото на попадението.

Един мъж с дълга бяла престилка е излязъл на улицата, по риза, въпреки сутрешния студ. Той е хлебар, сега мести дървените прегради пред входа на фурната си. Тисон тръгва към него и когато стига до вратата, долавя аромата на току-що изпечен хляб. Другият го гледа подозрително, озадачен, че вижда някакъв тип с редингот, шапка и бастун да се разхожда по улиците толкова рано.

— Къде са осколките от бомбата?

Взеха ги, отвръща хлебарят, учуден, че го питат за бомби в този час. Тисон моли за подробности и другият му ги дава. Някои избухват, разказва онзи, други не. Тази избухна. Засегна горната част на сградата, откъм ъгъла. Оловните отломки се пръснаха навсякъде.

— Сигурен ли сте, че бяха оловни, приятелю?

— Да, сеньор. Ето такива парчета, колкото пръст. От тези, които се навиват, като падне бомбата.

— Като тирбушон — отбелязва Тисон.

— Точно така. Дъщеря ми донесе четири вкъщи… Искате ли да ги видите?

— Не.

Тисон се завърта и се отдалечава, връщайки се по улица „Амоладорес“. Сега върви бързо и мисли бързо. Не може да става дума за обикновени съвпадения, заключава той. Две бомби и две мъртви момичета, загинали по-малко от двайсет и четири часа след падането на бомбите, почти на същото място. Прекалено точно съвпада всичко, за да се припише на случайността. Нещо повече, престъпленията всъщност не са две, а три. Първото момиче, също пребито до смърт с камшик, е било открито на глуха улица между „Санто Доминго“ и „Мерсед“, в източната част на града, до пристанището. На никой тогава не му е хрумнало да види дали в околностите е имало паднала бомба и точно това Тисон възнамерява да провери сега. Или по-скоро да потвърди вътрешното си убеждение, че е било така. Че преди да бъде извършено убийството, е имало друго близко попадение до местопрестъплението. Че тези бомби убиват по различен начин от начина, по който се опитват да го сторят французите. На шахматната дъска случайността не съществува.

Полицаят се усмихва едва доловимо — ако не е прекалено да се нарече усмивка кривата и мрачна гримаса, която оголва кучешкия му зъб, и върви, сподирен от ехото на стъпките си, в сивата светлина на зазоряването, и размахва бастуна си. Туп, туп, туп. Замислен е. Отдавна — вече не помни откога — не е изпитвал неприятното усещане кожата под дрехите му да настръхне. Студената тръпка на страха.

Патицата лети над солниците, докато бива повалена от пушечен изстрел. Гърмежът предизвиква граченето на други птици, които прелитат уплашено наоколо. После тишината се завръща. След малко три фигури се очертават в оловносивата светлина на утрото. Облечени са в сиви шинели, носят черното шако[1] на френските войници и напредват приведени, предпазливо, с пушки в ръка. Две от тях остават назад на малкия пясъчен склон, готови да прикриват с оръжията си третия силует, който търси сред храстите падналата птица.

— Не мърдайте — прошепва Фелипе Мохара.

Легнал е на брега на тесния канал, босите му крака са до колене в селитрената кал, прикладът на пушката е притиснат до бузата му. Следи французите. До него капитанът от инженерните войски Лоренсо Вируес не помръдва, главата му е сведена, прегърнал е кожена чанта с каиши, която се носи на гръб, а в нея има далекоглед, тетрадки и принадлежности за рисуване.

— Тези просто са гладни. Щом намерят патицата, ще си тръгнат.

— А ако стигнат дотук? — пита заинтригуван офицерът, също шепнешком.

Вместо отговор Мохара прокарва показалец около предпазителя на оръжието си: хубав мускет „Шарльовил“ — пленен от врага преди време при моста „Суасо“ — който стреля със сферични оловни куршуми с диаметър от почти един инч. В кожената торба, служеща за патрондаш, която виси на пояса му до една кратуна с вода, има деветнадесет фишека, завити в навосъчена хартия.

— Ако наближат много, убивам единия и другите няма да посмеят да продължат напред.

С крайчеца на окото си вижда как капитан Вируес изважда пистолета, който носи на кръста си до сабята, и го стисва в ръка, за всеки случай. Военният е опитен стрелец, така че Мохара смята за излишно да го предупреждава да не зарежда оръжието до последния момент, тъй като в тишината на солниците всеки звук се чува надалеч. Така или иначе, Мохара предпочита французите бързо да намерят патицата си и да се върнат в окопите. Знае се как започват стрелбите, но не се знае как свършват, а на работника от солниците не му допада идеята да се връща към испанската линия, на повече от половин левга от ничията земя, с французи по петите, из този блатист лабиринт от канали и тесни пътеки между мочурливи речни устия и тресавища. Четири часа му трябваха да преведе другия мъж през канала Сан Фернандо, за да бъдат на зазоряване на подходящото място за наблюдение, откъдето военният да може да направи рисунки на вражеските укрепления на така наречения Редут на Гренадирите. После, когато вече са на спокойствие в тила, тези скици ще се превърнат в подробни карти и планове, с чието изработване, както казаха на Мохара — неговата компетенция не се простира отвъд газенето из калта на солниците — капитан Вируес се справя майсторски.

— Отиват си. Прибрали са си улова.

Тримата французи се оттеглят със същите предпазни мерки, озъртайки се, с пушки в ръка. По бдителността, с която вървят, Мохара отгатва, че са ветерани — навярно стрелци от девети линеен пехотен полк, който е разположен в най-близките окопи — и са свикнали на изненади от партизанските отряди, действащи по протежение на укрепената линия, която защитава остров Леон, отвъд виещите се завои на канала Санкти Петри и тесния канал Крус. Знае за девети линеен полк, защото преди месец, недалеч оттук, преряза гърлото на един французин, който беше клекнал по нужда, и видя значката на шакото му.

— Да вървим. Следвайте ме на шест-седем крачки.

— Далеч ли сме?

— Почти сме стигнали.

След като се надига малко, за да огледа терена, Фелипе Мохара тръгва бавно напред, полуприведен и с пушка в ръка, по отклонението на канал, чиято вода стига до коленете му. Тази вода е така богата на селитра, че би смъкнала кожата на човек, който гази из нея бос, само за няколко часа, но той е роден в солниците. Краката му, калени от бракониерския живот, са покрити с мазоли, кожата им е жълтеникава и твърда като стар гьон и той може да стъпва по камъни и тръни, без да се наранява. Докато напредва предпазливо, Мохара чува как тихо шляпат войнишките ботуши на другия мъж. За разлика от него, който е облечен с панталон до коленете, с риза от грубо платно, с къс елек от рехав вълнен плат и носи в пояса си наваха[2] с дълго педя и половина острие, капитанът е облечен в синя униформа с тъмнолилави ревери и яка, на която стои отличителният знак на инженерния корпус. Той е добро момче. Висок е навярно близо шест стъпки, прехвърлил трийсетте, с тъмноруси коси и мустаци и вежливи обноски. Работникът от солниците не се изненадва, че този офицер винаги упорства — това е петата им обща експедиция — да носи пълната униформа, без да си позволява друго облекчение, освен свалянето на малката уставна вратовръзка. Малко са испанските военни, които отказват да изглеждат такива при участие в нерегламентирани акции. В случай, че бъдат заловени, униформата им гарантира, че французите ще се отнесат към тях като към равни, като към военнопленници, съвсем друга съдба очаква цивилните, какъвто би бил случаят с Мохара. За такива като него е все едно с какво си облечен. Ако попаднеш в ръцете на французите, обикновено получаваш въже на врата и увисваш на някое дърво, или куршум в главата.

— Внимавайте, капитане. Минете от другата страна… Така е добре. Ако нагазите тук, целият ще потънете. Това тресавище поглъща кон с конника и всичко останало.

Фелипе Мохара Галеоте е на четиридесет и шест години и е от остров Леон, оттам излиза само за да отиде до Чиклана, Пуертос или до Кадис, където една от дъщерите му, Мари Пас, работи като прислужница в хубава къща на богати търговци. За да отгледа тази дъщеря, както и останалите три момичета — единственото момче умря, преди да навърши четири години — и да издържа жена си и старата си болнава тъща, е работил в солниците и се е занимавал с бракониерство по заливаните от морето брегове и канали, чиито извивки познава по-добре от собствените си мисли. Подобно на всички, които в мирно време изкарват прехраната си в тази местност, от една година Мохара е зачислен към стрелковата рота на солниците: опълчение, организирано сред обитателите на острова от дон Кристобал Санчес де ла Кампа. Там плащат нещичко от време на време и дават храна. А и на работника от солниците не му харесват французите: крадат хляба на бедните, бесят мъжете, изнасилват жените и са големи противници на Бога и Краля.

— Ето го там френският редут, капитане.

— Редутът на Гренадирите? Сигурен ли си?

— Тук няма друг. На двеста стъпки е.

Облегнат на малко пясъчно хълмче, с пушка между краката, Мохара наблюдава военния, който е извадил от чантата работните си инструменти и като разтваря далекогледа, покрива с кал месинговата тръба и обектива, оставяйки на стъклото само едно малко петно в средата. После пропълзява половин лакът до гребена на вала и насочва далекогледа към вражеските позиции. Бдителността не е излишна, защото небето осъмна чисто, без облак и остава малко време, докато слънцето, започнало да позлатява хоризонта, се покаже между Медина Сидония и боровете на Чиклана. Това е часът, в който капитан Вируес предпочита да прави своите скици, защото, както каза веднъж на Мохара, хоризонталната светлина откроява повече детайлите и формите.

— Ще отида да проверя дали наоколо не се навъртат врагове — казва шепнешком работникът от солниците.

Пълзи с пушка в ръка, изправя се на колене и оглежда околностите: ниски пясъчни дюни, храсталаци, тръстика, купища кал и блестящи, засъхнали участъци, където солта скърца под стъпките. Нито следа от французи извън форта. Когато се връща, военният е оставил настрана далекогледа и работи с молив в тетрадката си. У Мохара отново се поражда възхищение от умелата му ръка, от бързия и точен начин, по който прехвърля на хартията линиите на укреплението, стените, издигнати от кал, кошовете, прътите и дулата на оръдията в амбразурите. Гледка, която с малки изменения се повтаря през определено разстояние по протежението на виещата се фронтова линия от дванайсет мили, от Трокадеро до укреплението Санкти Петри, затваряйки остров Леон и града Кадис. На тази защитна дъга отговаря съответната испанска фронтова линия: гъста мрежа от батареи, които отправят кръстосан огън и контролират тесните канали, което изключва възможността войските на императора да щурмуват директно крепостта.

Във форта засвирва тръба. Работникът от солниците надниква полека и вижда как на върха на един пилон се издига знаме в червено, бяло и синьо и провисва отпуснато. Време е за закуска. Пъха ръка в торбата, която служи и за патрондаш, вади парче твърд хляб и започва да го гризе, след като го е намокрил с малко вода от кратуната.

— Как върви работата, капитане?

— Прекрасно — военният отговаря, без да вдига глава, погълнат от рисуването… — А наоколо как е?

— Нищо не помръдва. Всичко е спокойно.

— Много добре. Още половин час и си тръгваме.

Мохара наблюдава как водата в близкия малък проток между островчетата се раздвижва бавно и открива бреговете. Това показва, че там далеч, в залива, настъпва отливът. Водите спадат. Плоското дъно на ладията, която оставиха на миля и половина по-назад, скоро ще заседне в калта. След няколко часа в последния участък от обратния път към Карака ще трябва да гребат срещу течението и това ще затрудни прибирането им. Нещо обичайно за любопитната война, която се води в солниците. Прииждането и оттичането на водата, свързано с прилива и отлива на близкия Атлантик придават особен характер на военните операции тук: набези на партизански отряди, огън от едната и другата страна, разузнавателни канонерки, газещи не особено дълбоко и маневриращи предпазливо в този лабиринт от заливани с вода брегове, големи и малки канали.

Първият червеникав слънчев лъч минава косо през храстите и осветява капитан Вируес, все така съсредоточен в наброските си. Понякога, в моменти на бездействие — излизанията на ранобудните Фелипе Мохара и другаря му са изпъстрени с търпеливо и бдително чакане — работникът го беше виждал да рисува други неща от натура: растение, змиорка, рак от солниците, все със същата бърза вещина. Друг път, на Нова година, когато трябваше да чакат да падне нощта, за да се отдалечат, без да бъдат забелязани от френската батарея при завоя на Сан Исидро, бяха принудени да прекарат деня, тракайки със зъби от студ, скрити в една разрушена мелница за сол, — капитанът се забавляваше като рисуваше самия Мохара, чийто портрет се получи доста точен: с големите, широки бакенбарди, съперничещи си с гъстите вежди, с дълбоките бръчки по страните и челото, с упоритото и сурово изражение на човек, израсъл под слънцето и вятъра, сред горещата сол на каналите. Капитан Вируес подари портрета на другаря си, щом се върнаха в испанските позиции и Мохара, доволен от приликата, го бе поставил в стара рамка от огледало в скромната си къща на острова.

Френските оръдия се чуват в далечината — на половин левга към високата част на канала Сураке; след миг им отвръща испанската батарея от другата страна. Дуелът трае известно време, няколко уплашени саблеклюна прелитат над солниците, накрая всичко отново потъва в тишина. С молив между зъбите капитан Вируес е взел далекогледа и отново изучава вражеските позиции, като си изброява подробностите наум, сякаш за да се отпечатат в паметта му. После се връща към тетрадката. Като се понадига, Мохара хвърля нов поглед наоколо и се убеждава, че всичко е все така спокойно.

— Как върви, капитане?

— Свършвам след десет минути.

Доволен, работникът от солниците кима. Всъщност в зависимост от това кога, как и къде протичат, десет минути могат да бъдат цяла вечност. Така че, както си е на колене, опитвайки се да не надига много глава над гребена на възвишението, той отваря дюкяна на панталона си и пикае в канала. След това вади от джоба си зелената, избеляла кърпа на цветя, която има навика да завързва на главата си, покрива с нея лицето си, нагласява пушката между краката си и заспива. Като бебе.

Кабинетът е малък, беден, с тесен зарешетен прозорец, гледащ към улица „Мирадор“ и един ъгъл на кралския затвор. На стената има портрет от неумелата четка на неизвестен автор — на негово величество, младия Фернандо VII. Два стола, тапицирани с изтрита кожа и работна маса с чекмеджета, върху която се виждат мастилница с пера, моливи, дървен поднос, пълен с документи и план на Кадис, над който се е навел Рохелио Тисон. От известно време комисарят изучава трите места, отбелязани с кръгчета с молив: странноприемницата на Кохо при скалите, ъгъла на улиците „Амоладорес“ и „Росарио“ и мястото, където за първи път бе открито тялото на момиче, убито, както по-късно щеше да се установи, по подобен начин като другите две: тясна уличка в близост до мястото, където се събират улиците „Сопранис“ и „Глория“, недалеч от църквата „Санто Доминго“, само на петдесет стъпки оттам един ден по-рано е била паднала бомба. На плана е лесно да се установи, че трите престъпления са се случили в един полукръг в източната част на града, в обсега на действие на френската артилерия, която стреля от батареята на Кабесуела в Трокадеро, разположена на разстояние от около две мили и половина.

Невъзможно е, казва си той още веднъж. Разумът му на професионалист, на опитен полицай, свикнал да се води от доказателствата, отхвърля връзката, която той прави инстинктивно — между престъпленията и точките на попадения на бомбите. Това е просто една интересна хипотеза, малко вероятна, една от многото. Смътно подозрение, лишено от сериозно основание. Въпреки това тази толкова абсурдна идея подкопава увереността на Тисон и го кара да изпадне в необяснимо вцепенение. В последните дни, разпитвайки съседите на мястото, където преди почти половин година е паднала първата бомба, той успява да установи, че тя също е избухнала при падането. И че, подобно на останалите две, е покрила с осколки всичко наоколо: оловни парчета, идентични с това, което сега държи в едно чекмедже на писалището си — половин педя дълго, тънко и завито, приличащо на загретите железа, които жените използват, за да навиват косите си на масури.

Плъзгайки пръст по плана, следвайки очертанията на улиците и градските стени, Тисон преминава във въображението си из територии, които познава в подробности: площади, улици, кътчета, оставащи неосветени, когато падне нощта, места в обсега на френските бомби и други, по-отдалечени и в безопасност. Не разбира много от военно дело и още по-малко от артилерия. Знае само това, което знае и всеки друг жител на Кадис, свикнал от дете да вижда около себе си войската, Кралската армада и оръдията, подаващи се от амбразурите в корпусите на корабите. Затова преди няколко дни прибегна до експерт. Искам да проуча всичко за бомбите, които французите хвърлят, каза той. Причината, поради която едни избухват, а други не. Също така къде падат и защо. Експертът, артилерийски капитан по фамилия Винялс, стар познат от кафене „Корео“, му обясни всичко, седнал на една от еднокраките масички във вътрешния двор, като рисуваше по мрамора с молив: разположението на вражеските батареи, ролята на Трокадеро и Кабесуела в обсадата на града, траекториите на бомбите, местата в радиуса на обхвата и местата извън него.

— Разкажете ми нещо повече за това — вдигна ръка Тисон, щом стигнаха дотук. — За обхватите.

Военният се усмихва, като човек, на който картинката му е ясна. Той е мъж на средна възраст, със сиви бакенбарди и буйни мустаци, облечен в син мундир с червена яка, униформата на неговия род войска. Три от всеки четири седмици той прекарва на предна позиция във форта Пунталес, на по-малко от миля от неприятеля, под нестихващ оръдеен огън.

— Не им е лесно на французите — казва той. — Още не са успели да минат една въображаема линия между северната и южната част на града. А не може да се каже, че не се опитват.

— Кажете ми каква е тази линия.

От горе надолу, обяснява артилеристът. От началото на „Аламеда“ в източната част, до старата катедрала. Повече от две трети от града, добавя той, остават недосегаеми за огъня. Тази е причината французите да се опитват да удължат пътя на изстрелите си, но не успяват. Затова всички сериозни попадения в Кадис се концентрират в източната част. Досега три дузини, от които много малко са избухнали.

— Трийсет и две — уточни Тисон, който беше проучил въпроса. — Избухнали са само единайсет.

— Нормално е. Идват отдалеч, с изгаснали фитили от дългия полет. Друг път фитилите се оказват по-къси от необходимото и гранатата избухва по средата на пътя. При това са пробвали всички видове взриватели!… Аз самият ги оглеждам до втръсване, когато успеем да ги намерим: различни метали и дървесина и поне десет различни вида смеси за възпламеняване на зарядите.

— Има ли технически разлики между различните бомби?

Въпросът не опира само до бомбите, достигащи Кадис, а и до оръдията, които ги изстрелват, обясни артилеристът. Три са от общ тип: полеви за директен обстрел, мортири и гаубици. При наличието на почти половин левга разстояние между Кабесуела и стените на града, първите не вършат работа. Обхватът им е недостатъчен и снарядът отива в морето. Затова французите прибягват до оръдия, които стрелят под голям ъгъл и траекторията на изстрела описва крива, какъвто е случаят с мортирите и гаубиците.

— Както знаем, онези отсреща направиха първите опити с мортири в края на миналата година: осем, девет и единайсетинчови, докарани от Франция, но техните снаряди не успяха дори да прехвърлят залива. Тогава прибегнаха до някакъв Pere[3] Рос, за да излеят нови мортири… Звучи ли ви познато това име, сеньор комисар?

Тисон кимва утвърдително. От получените доклади и контактите си е в течение, че въпросният Рос, каталунец от Сео де Урхел, е заклет привърженик на крал Жозеф, обучавал се на леярство в Кралската леярна в Барселона и в Сеговия. Сега служи на французите и работи като надзорник в леярните в Севиля.

— Точно този татко Рос — продължи разказа си Винялс — французите натовариха с производството на седемте дванайсетинчови мортири от системата „Дедон“, със сложно отливане и много неточна стрелба. Първата, която докараха от Севиля, не даде резултат, така че производството беше прекратено… Тогава прибегнаха до модела „Вилантроа“. Както знаете, става дума за гаубиците, които толкова хвалеха през декември, именно тогава ни обстрелваха с тях от Кабесуела: осеминчови, чиито изстрели не преминаха две хиляди тоаза, по наши мерки три хиляди и четиристотин вари… На всичкото отгоре при всеки следващ изстрел обхватът им намаляваше.

— Защо?

— Защото се нуждаят от прекалено много барут за изстрела, накрая се поврежда отворът за фитила, доколкото ми е известно. Провал… Тръгнаха разни анекдоти по този повод.

— С какво стрелят сега?

Артилеристът свива рамене. После вади от джоба на мундира си пакет тютюн и хартия и започва да си свива цигара.

— Не сме сигурни с какво. Едно е да имаш стари сведения от дезертьори и шпиони, съвсем друго е да си в течение на последните новости… Но е потвърдено, че онзи каталунски предател лее нови гаубици под ръководството на генерал Рюти. Десетинчови може би. Гранатите, които сега достигат Кадис, са от този калибър.

— А защо ги пълнят с олово?

Винялс запалва клечка кибрит и започва да пуши.

— Не всички. В края на вълнолома преди три месеца падна една от масивно желязо, или почти масивно. Други имат нормален барутен заряд, те са с най-малък обхват и са най-неточни. Това с оловото е загадка, макар че всеки експерт си има някакво обяснение.

— Кажете ми вашето.

Другият мъж току-що е отпил от кафето и е повикал сервитьора. Още едно, казва той. С малко ракия в него, за по-добро храносмилане. В Пунталес не сме добре със стомасите.

— Французите — продължава той — притежават най-добрата артилерия в света. От години водят война и правят експерименти. Не забравяйте, че самият Наполеон е артилерист. Разполагат с най-добрите теоретици в тази област. Бих казал, че използването на оловото е експериментално. Стремят се да постигнат по-голям обсег.

— Но защо олово?… Не разбирам.

— Защото е най-тежкият метал. С олово вътре, свойствената за снаряда голяма тежест позволява да се удължи параболата на изстрела. Имайте предвид, че дистанцията, която една бомба може да премине, е въпрос на плътност и тежест. Без да забравяме ударната сила на барутния заряд и атмосферните условия. Накратко казано, всичко оказва влияние.

— А спираловидната форма?

— Фрагментите се навиват при самата експлозия. Оловото се върти разтопено в цевта и застива на тънки, дълги пластинки. Като избухне, те се чупят и се навиват… При все това не се лъжете от резултатите. Не е лесно да се работи от разстояние, както го правят те. Съмнявам се, че някой испански артилерист е способен на това. Не поради липса на идея или талант, разбира се… Имаме много добри теоретици и практици. Говоря за липса на средства. Французите навярно харчат цяло състояние за тези неща… Всяка една от гранатите, които мятат към града ни трябва да им струва скъпо и прескъпо.

Сам в кабинета си, припомняйки си разговора с капитана от артилерията, Рохелио Тисон изучава плана на Кадис подобно на човек, разпитващ сфинкс. Разполагам с твърде малко, мисли си той. Или въобще с нищо. Все едно върви слепешком. Оръдия, гаубици, мортири. Бомби. Оловното късче, навито като тирбушон, което сега вади от едно чекмедже на писалището и претегля на дланта си с мрачен вид. Твърде неясно, твърде неразбираемо е това, което търси. Това, което мисли, че търси. Объркано и навярно неоснователно е подозрението за тайна връзка между бомбите и убитите момичета. Колкото и да прехвърля всичко в ума си, все така не разполага с никакво доказателство, нито пък с реална следа. Само с едни спираловидно навити парчета, причудливи като предчувствия. Със свойствена голяма тежест, по думите на капитан Винялс. Има усещането, че е застанал на ръба на тъмен кладенец с джобове, пълни с олово. И това е всичко. Няма нищо, което да му е от полза. Само планът на града, разстлан на масата, странната дъска за шах, по която ръката на невероятен играч движи фигурите, смисъла на чиито ходове Тисон така и не успява да проумее. Никога не му се беше случвало преди. На неговите години тази несигурност го плаши. Малко. Също така го гневи. Много.

Ядосан, той връща парчето олово в чекмеджето и го затваря рязко. После удря с юмрук по масата, толкова силно, че няколко капки излитат от мастилницата и правят петна в единия ъгъл на картата. Щом чува шума, секретарят, който работи в съседната стая, надниква през вратата.

— Има ли нещо, сеньор комисар?

— Гледайте си вашата работа!

Секретарят дръпва глава като уплашен мишок. Познава симптомите. Тисон гледа ръцете си, подпрени на масата. Големи, мазолести, корави. Способни да причинят болка. Когато е необходимо, знаят как да го направят.

Един ден ще стигна до края, заключава той. И някой скъпо ще си плати за всичко това.

* * *

Много внимателно Лолита Палма поставя в една секция от хербария трите листа от амарант, до цветната рисунка на цялото растение, направена от самата нея. Всеки лист е дълъг два инча и завършва с малко, светло трънче, което позволява растението лесно да бъде класифицирано като Amaranthus spinosus[4]. Никога не беше имала такъв преди; екземплярите са пристигнали преди няколко дни от Гуаякил, в пакет с други сухи листа и растения, изпратени от местен търговски представител. Сега тя изпитва насладата на колекционер, удовлетворен от скорошна придобивка. Леко щастие е нейното. Разумно. След като е изсъхнала и последната капчица от лепилото, с което закрепя всеки екземпляр към картона, Лолита поставя отгоре тънък лист хартия, затваря хербария и го изправя на рафта в голям шкаф с витрини, до други подобни папки с красиви надписи, обозначаващи невероятни съкровища на природата: „Хризантема“, „Дива хризантема“, „Синчец“, „Глухарче“. Ботаническото студио, до работния кабинет на първия етаж на къщата, е скромно, но достатъчно за любителските й нужди: удобно, добре осветено от един прозорец, който гледа към улица „Балуарте“ и друг, отворен към вътрешния двор. В помещението има четири големи шкафа с чекмеджета с етикети, на които е описано съдържанието им, бюро с микроскоп, лупи и съответните принадлежности, както и една библиотека с книги за справка, сред тях томовете на Линей, едно „Описание на растенията“ от Каванийес, „Theatrum Florae“[5] на Рабел, „Icones plantarum rariorum“[6] на Жакен-Николаус и един огромен фолиант с цветни илюстрации — издание на „Растенията в Европа“ от Мериан. На малкия балкон, остъклен като зимна градина, който гледа към двора, има няколко саксии с девет различни вида папрат, донесени от Америка, Южните Острови и Източните Индии. Още петнадесет разновидности в големи кашпи красят двора долу, балконите, където никога не прониква слънце и други сумрачни места из къщата. Папратта, „благата билка“ на древните, при която никой ботаник, нито от античността, нито съвременен, не е успял да открие мъжкия пол — дори неговото съществуване днес е чисто предположение[7], — винаги е била любимото растение на Лолита Палма. Мари Пас, камериерката, се появява на вратата на кабинета.

— С ваше позволение, сеньорита. Долу са дон Емилио Санчес Гинея и още един сеньор.

— Кажи на Росас да ги посрещне. Веднага слизам.

Петнадесет минути по-късно, след като е минала през стаята си, за да се понагласи, тя слиза, закопчавайки къс жакет от сива коприна, тип „Спенсър“, който носи с бяла риза и тъмнозелена пола, прекосява двора и влиза в онази част на къщата, където са канцелариите и складът.

— Добър ден, дон Емилио. Каква приятна изненада.

Малката приемна е стара и удобна. Намира се в съседство с главния кабинет и канцелариите на долния етаж, опасана е с ламперия от лакирано дърво, по стените са окачени морски гравюри в рамки — пейзажи от френски, английски и испански пристанища, мебелирана е с кресла, един диван, часовник с махало „Хай енд Еванс“ и тесен шкаф с четири етажерки, пълни с търговски книги. Диванът е зает от Санчес Гинея и един по-млад мъж, чернокос, със загоряло лице. Когато я виждат да влиза, двамата стават, оставяйки на масата чашите от китайски порцелан, в които Росас, икономът, току-що им е поднесъл кафе. Лолита сяда на обичайното си място — старо кресло, тапицирано с телешка кожа, принадлежало на баща й, и поканва гостите да се настанят отново на дивана.

— Надявам се нещо приятно да ви води насам.

Отправя репликата си към стария семеен приятел, но наблюдава другия мъж: на около четиридесет години, с черни коси и бакенбарди, светли, живи очи. Изглежда интелигентен. Не е много висок, но раменете му под синята куртка с копчета от позлатен месинг, малко поизносена на лактите и ръкавите, са широки. Ръцете му са здрави и силни. Несъмнено морски човек. От прекалено дълго време е в контакт с този свят, та да не може да разпознае от пръв поглед човек, чийто живот е свързан с морето.

— Искам да ви представя този сеньор.

Дон Емилио го прави кратко, говори по същество, направо в целта. Капитан дон Хосе Лобо, стар мой познат. Сега е в Кадис, поради различни обстоятелства е без работа. Търговската къща „Санчес Гинея“ възнамерява да го включи в едно дело, което вече е в ход. Известно ти е за какво говоря. Онова дело, което споменах наскоро в разговора ни на улица „Анча“.

— Ще ни извините ли за момент?

Двамата отново се изправят, когато тя става от креслото, подканвайки дон Емилио да отиде с нея в кабинета. От прага, преди да затвори вратата, Лолита Палма хвърля поглед на морския капитан, който продължава да стои прав в средата на приемната: изглежда нащрек, но изражението му е спокойно и любезно. Сякаш се забавлява от ситуацията. Този човек, минава й бързо през ума, е от онези, които се усмихват с очите.

— Защо ви е да устройвате такива капани, дон Емилио?

Старият търговец протестира. Няма такова нещо, скъпа моя. Само исках да се запознаете с този човек. Пепе Лобо е опитен капитан. Смел, компетентен. Моментът е подходящ да го наемем, защото е без работа и е готов да се качи на всяка дъска, която плава. С разрешителното, за което ти говорих онзи ден, наполовина вече сме оборудвали една шалупа[8] и в края на месеца тя ще е в състояние да отплава.

— Казах ви, че не се забърквам с корсари.

— Не се налага да се забъркваш. Само да участваш. Аз се нагърбвам с останалото. Вдругиден депозирам залога за кораба.

— И що за кораб е това?

Санчес Гинея го описва с възторга на търговец, доволен от покупката си: сто и осемдесеттонен френски ветроход, пленен от един корсар от Алхесирас и предложен преди двайсет дни там на търг. Прекръстен е на „Кулебра“[9], преди се е казвал „Колбер“.[10] Купен е за двайсет хиляди реала. Оборудването му — платна и нов такелаж, леки оръдия, барут и муниции — ще възлезе на още около десет хиляди.

— Ще правим кратки рейдове: от Сан Висенте до Гата, или най-много до Палос. С малък риск и големи възможности за печалба. Пари, които ще ни влизат направо в джоба, повярвай ми… Две трети от печалбите ще делим ние с теб поравно. Другата една трета е за капитана и екипажа. Всичко съвършено законно.

Лолита Палма гледа към затворената врата.

— Какво друго има да ми кажеш за този човек?

— Имал е лош късмет с последните си пътувания, но е добър моряк. Кръстосваше Гибралтарския проток по време на последната война. Командваше шхуна с шест оръдия и курсовете преминаваха успешно. Зная го, защото аз бях един от собствениците… Накрая го сполетя лош късмет: английска корвета го плени близо до нос Трес Фокас.

— Мисля, че сте ми говорили за него… Не е ли избягал от Гибралтар?

Санчес Гинея се засмива лукаво, одобрително. Споменът за това изглежда го развеселява.

— Същият е. Беше пленник и избяга с други, като откраднаха един малък риболовен кораб. От четири години плава с търговски кораби… Наскоро е имал разногласия с последния корабовладелец, за когото е работил.

— Кой е той?

— Игнасио Усел.

Старият търговец произнася името, като извива вежди нагоре и остава загледан изпитателно и съучастнически в жената. Цял Кадис знае, че търговската къща „Палма и синове“ има сметки за разчистване с тази фирма. По време на кризата от ’96 година Томас Палма едва не се разори заради нелоялността на Игнасио Усел, заради него загуби три важни товара. Дъщеря му не е забравила това.

— Имаме корсарски патент за две години, издаден от правителството — продължава Санчес Гинея, — кораб в добро състояние, капитан, способен да събере добър екипаж и неприятелски бряг, край който кръстосват френски кораби или лодки от окупираните зони. Какво друго можем да искаме?… Има и възнаграждения за залавяне на вражески кораби, отделно от стойността на самите кораби и товара им.

— Представяте го като патриотичен дълг, дон Емилио.

Старият търговец се смее. Явно е в добро настроение. Така е, скъпа моя. Ако към това се прибавя частният интерес, в това няма нищо лошо. Да се оборудва корсарски кораб не е позор за една уважавана търговска къща. Спомни си, че баща ти го е правил, без това ни най-малко да му навреди. И добре натриваше носовете на англичаните. Това не е като да търгуваш с роби.

— Знаеш, че разполагам със свободни средства — заключава той. — И лесно мога да намеря други съдружници. Става дума за добра сделка. Както и преди, смятам за свое задължение да ти я предложа.

Мълчание. Лолита Палма продължава да гледа към затворената врата.

— Защо не го поразпиташ малко? — Санчес Гинея я гледа окуражаващо. — Интересен тип е. Прям. На мен ми допада.

— Изглежда му имате голямо доверие… Толкова добре ли го познавате?

— Синът ми Мигел е плавал с него. До Валенсия, на отиване и връщане, точно когато евакуирахме Севиля и паниката беше повсеместна. Имаше и буря. Върна се във възторг от него, каза, че е рядко компетентен и хладнокръвен човек… Идеята да му поверя „Кулебра“ е негова, хрумна му, когато разбра, че Пепе е в Кадис и без работа.

— Тукашен ли е?

— Не. Роден е в Куба, струва ми се. В Хавана или там някъде.

Лолита Палма гледа ръцете си. Още са хубави: дълги пръсти, не много поддържани нокти, но с хубава форма. Санчес я наблюдава. Усмивката му е замислена. Накрая добродушно клати глава.

— Знаеш ли, има нещо в него… Някаква енергия, някаква странна привлекателност. На сушата вероятно изглежда малко грубоват. Невинаги може да бъде наречен „джентълмен“. Казват например, че не бил особено деликатен с фустите.

— За Бога, добре ми го представяте.

Старият търговец вдига ръце, сякаш да се защити.

— Само казвам истината. Познавам хора, които го ненавиждат и хора, които го ценят. Затова пък, както казва синът ми, онези, които го ценят, са готови да дадат за него и последната си риза.

— А жените?… Какво дават те?

— Това трябва ти сама да прецениш.

Двамата се усмихват. Нейната усмивка е лека и малко тъжна. Неговата е малко учудена, почти любопитна.

— Във всеки случай — заключава Санчес Гинея, — нали наемаме капитан на корсарски кораб. Не го каним на бал с танци.

Китари. Светлина на газени лампи. Мургавата кожа на танцьорката блести от пот, от която и черната й коса е залепнала на челото. Движи се като похотливо животно, мисли си Симон Дефосьо. Мръсна, тъмноока испанка. Циганка, предполага той. Тук всички изглеждат като цигани.

— Ще използваме само олово — му казва лейтенант Бертолди.

Помещението е пълно с хора: драгуни, артилеристи, моряци, пехотинци. Само мъже. Само офицери. Събират се около масите, зацапани с петна от вино, сядат по пейки, столове и табуретки.

— Никога ли не си почивате, капитане?

— Сам виждате. Никога.

Махвайки примирено с ръка, Бертолди изпразва една чаша и си сипва още вино от каната пред тях. Сива пелена от тютюнев дим премрежва въздуха. Мирише силно на пот от разкопчаните униформи, от жилетките и разгърдените ризи. Дори виното — гъсто и лошо, от това, което притъпява съзнанието, а не го изостря — има същия този остър мирис, мътен като дузината погледи, следящи движенията на жената, която се вие и поклаща предизвикателно под звъна на китарата, като се потупва по бедрата.

— Мръсница — мърмори Бертолди, който не откъсва очи от нея.

Остава още миг загледан в танцьорката. Замислен е. После се обръща към Дефосьо.

— Олово, казвате.

Капитанът кимва утвърдително. Това е единственото решение, заявява той. Инертно олово. Бомби по осемдесет-деветдесет фунта, без барут, без фитил. Сто тоаза повече като обхват, най-малко сто. Може и повече, ако вятърът помага.

— Щетите ще бъдат минимални — възразява Бертолди.

— С увеличаването на щетите ще се занимаем по-късно. Сега важното е да стигнем центъра на града… Площад „Сан Антонио“ или някъде наоколо.

— Значи е решено?

— Абсолютно.

Бертолди вдига чаша и свива рамене.

— В такъв случай да пием за „Фанфан“.

— Точно така. — Дефосьо докосва леко с чашата си чашата на помощника си. — За „Фанфан“.

Китарите замлъкват, мъжете аплодират, сипейки безсрамни фрази на всички езици в Европа. Неподвижна, извила се гъвкаво от кръста назад и все още с вдигната нагоре ръка, танцьорката плъзга черните си очи по посетителите. Предизвикателно. Уверено. Знае, че след като с танца си е възпламенила желанията, сега може да избира. Инстинктът или опитът — млада е, но това няма значение — й подсказват, че всеки от присъстващите би я обсипал с пари, стига само да спре погледа си върху него. Времената са добри. Подходящи мъже на подходящото място; една война невинаги означава бедност. Поне не за всички, особено когато имаш красиво тяло и тъмни очи като нейните. Мислейки за това, Симон Дефосьо разглежда с наслада мургавите ръце на танцьорката и забелязва как проблясват капките пот над корсажа й, където безсрамно се показва разголеното начало на гръдта. Възможно е някой ден, когато се сбръчка и остарее, тази жена да умре от глад по време на някоя бъдеща война. Но това няма да се случи сега. Достатъчно е да се видят похотливите погледи, впити в нея; алчната пресметливост, скрита зад привидната скромност на двамата китаристи — баща, брат, братовчед, любовник, сводник? — които, седнали на ниските столчета, с инструменти на коленете, наблюдават, усмихвайки се на аплодисментите, и пресмятат жадно чия кесия издава най-съблазнителен звън тази вечер. Изчисляват на колко се котира днес на слабо снабдения местен пазар на плътта предполагаемата чест на тяхната дъщеря, сестра, братовчедка, любовница в очите на тези френски господа в кръчмата на Пуерто Реал. Защото едно са Родината и крал Фернандо, за тези, които си падат по тези работи, а съвсем друго е да пълниш всеки ден паницата.

Симон Дефосьо и лейтенант Бертолди излизат на улицата и усещат благотворния бриз. Всичко тъне в мрак. По-голямата част от жителите са напуснали града при появата на императорските войски и изоставените домове сега служат за казарми и квартири на войници и офицери, а дворовете и градините са превърнати в конюшни. Разграбената църква, останала със здрави зидове, чийто олтар е бил насечен на подпалки за лагерния огън, служи за складиране на боеприпаси и барут.

— Тази циганка разпали кръвта ми — отбелязва Бертолди.

Продължавайки по улицата, двамата офицери стигат до морския бряг. Няма луна и небосводът над терасите на ниските къщи е обсипан със звезди. Половин левга на изток, от другата страна на тъмното петно на залива, се виждат далечни, пръснати на разстояние една от друга светлини във вражеския арсенал на Карака и градчето на остров Леон. Както обикновено, обсадените изглеждат по-спокойни от обсаждащите.

— От три месеца няма и помен от писмо — добавя Бертолди след малко.

Дефосьо прави гримаса в тъмното. Успял е без затруднение да проследи мислите на другаря си. Самият той сега е насочил всичките си мисли към жена си, която го чака в Мец. Със сина му, когото той почти не познава. Две години вече. Почти. И колко ли още остават?

— Проклети маноловци — сумти ядно Бертолди. — Проклети, долни бандити.

Обичайното му добро настроение изглежда му е изменило през последните седмици. Също като него, като по-голямата част от двайсет и трите хиляди мъже в окопите между Санкти Петри и Чипиона, капитан Дефосьо не знае какво става във Франция и в останалата част от Европа. Разполагат единствено със случайни коментари, предположения, слухове. Дим. Вестник със скорошна дата, новоиздадена брошура, някое писмо — всичко това са рядкости, недостъпни за тях. Не получават новини и от семействата си, семействата им също не получават известия от тях. Партизанските отряди, бандитите, действащи по всички пътища, затрудняват комуникациите. Пътуването през Испания е като пътуване през Арабия: причакват куриерите, залавят ги, убиват ги по ужасяващ начин сред скали и гори, само пътници със силен ескорт успяват да преминат от едната до другата страна без неприятни изненади. По пътищата, свързващи Херес и Севиля, се ниже поредица от дървени укрепления, където малки обезсърчени гарнизони живеят в страх, без да откъсват очи от заредените пушки, боящи се и от врага, обикалящ наоколо, и от жителите от селищата зад гърба си. С падането на нощта всяко поле, всеки път се превръщат във владение на бунтовниците, смъртна клопка за нещастниците, дръзнали да се появят там без необходимата защита, които биват жестоко измъчвани, а после откриват телата им някъде из дъбовите и боровите гори. Такава е войната в Испания, войната в Андалусия. Окупатори само привидно, по-силни по име, отколкото на практика, частите на Първи корпус, които обсаждат Кадис, се намират прекалено далеч от всичко и от всички. Почти лишени от връзка със света, те са изгнаници, несигурни, с неясно бъдеще, във враждебна земя, където отпускането и скуката, упойващи като наркотик, завладяват най-добрите войници, и те като всички жертви не само на вражеския огън, но и на болестите и носталгията.

— Вчера погребаха Бувие — отбелязва мрачно Бертолди.

Капитанът не отговаря. Помощникът му не се опитва да го информира, само изразява на глас чувствата си. Луи Бувие, лейтенант от артилерията, с когото са изминали пътя от Байона до Мадрид, и когото срещнаха отново в батареята на Сан Диего в Чиклана, от известно време проявяваше симптоми на нервно заболяване, което го тласна в дълбока меланхолия. Преди два дни, след дежурство, Бувие взел пушката на един войник, оттеглил се в една барака, пъхнал дулото в устата си и палеца на десния си крак в спусъка на оръжието, и си пръснал главата.

— Господи. Намираме се на задника на света.

Дефосьо остава безмълвен. Морският бриз е лек, носи мирис на кал и водорасли от отлива. До последните къщи на селището се виждат тъмните, близки силуети на палатките и предните укрепления, защитаващи брега от възможни появи на вражески кораби. Може да чуе паролите, които си разменят часовите, тихото изцвилване на конете в дворовете, превърнати в конюшни. Както и приглушения шум, породен от безброя неясни звуци, издавани от хиляди мъже, които спят или будуват с отворени очи в нощта. Една войска, заседнала пред един град.

— Преминаването към олово ми се струва добре — отбелязва Бертолди с тон на човек, който се хваща за каквото му попадне.

Дефосьо прави няколко крачки и се спира, наблюдава далечните светлини. Изчислява на ум нови траектории. Безупречни криви линии. Красиви и съвършени параболи.

— Това е единственият начин да успеем… Утре ще започнем работа по модификацията на центъра на тежестта. Малко повече ротация при триенето в дулото може да ни се отрази добре.

Дълго мълчание.

— Знаете ли какво си мисля, капитане?

— Не.

— Че вие никога няма да си теглите куршума като горкия Бувие.

Дефосьо се усмихва в тъмнината. Знае, че помощникът му е прав. Никога няма да го направи, поне докато има неизвестни в задачите за разрешаване. Това не е въпрос на досада или на отчаяние. Желязната нишка, която го държи свързан с разума и живота е изплетена от понятия, не от чувства. С това нямат нищо общо дори думи като, „дълг“, „родина“ или „другарство“, за които се хващат Бертолди и останалите. В неговия случай става дума за тежести, обеми, дължина, ъгъл, плътност на металите, съпротивление на въздуха, ротационни ефекти. Черна дъска и сметачна линия. В крайна сметка всичко това позволява на Симон Дефосьо, капитан от императорската артилерия, да остане встрани от всякаква неувереност, която не е свързана със строго технически проблеми. Страстите погубват хората, но и ги спасяват. Неговата страст е да достигне седемстотин и петдесет тоаза повече.

Трима мъже седят в един кабинет, под портрет на Фернандо VII. Сутрешната светлина, която прониква косо през тънките пердета, кара да блестят златните бродерии на яките, реверите и маншетите на мундира на генерал-лейтенанта от Кралската армада дон Хуан Мария де Виявисенсио, командващ океанската ескадра, военен и политически губернатор на Кадис.

— Това ли е всичко?

— Засега.

Губернаторът оставя бавно доклада върху покритата със зелен марокен маса, оставя и златния лорнет да провисне на шнура, с който е окачен на илика на ревера му и поглежда към комисар Рохелио Тисон.

— Не е кой знае какво.

Тисон хвърля крадешком поглед към прекия си началник, генералният интендант и шеф на криминалната полиция, съдия Еусебио Гарсия Пико. Последният е седнал малко по-далеч, някак встрани, прехвърлил е крак върху крак и е пъхнал палеца на дясната си ръка в джоба на жилетката. Изражението му е безучастно, като че ли мисли за далечни неща: човек, който случайно се е озовал тук. Тисон е чакал двайсет минути пред кабинета и сега се пита за какво ли са говорили тези двамата, преди да влезе той.

— Труден случай е това, ваше превъзходителство — отговаря той предпазливо.

Виявисенсио продължава да го гледа. Той е моряк, на петдесет и шест години, с посивяла коса, доста старомоден, закален в многобройни морски кампании. Енергичен е, но притежава и тънък политически усет, въпреки своята консервативност относно новите свободи, и изпитва сляпа преданост към младия крал, пленник във Франция. Способен, маневрен, с престиж, спечелен по време на военната си кариера, губернаторът на Кадис — което е равнозначно да си губернатор на сърцето на патриотична и бунтовна Испания — се разбира добре с всички, включително с князете на църквата и англичаните. Името му се спряга сред тези, предназначени да участват в новото правителство, щом настоящото предаде своите пълномощия. Могъщ човек, Тисон знае това отлично. Човек с бъдеще.

— Труден — повтаря Виявисенсио замислен.

— Това е думата, ваше превъзходителство.

Дълго мълчание. Тисон би искал да запуши, но никой не посяга към пури. Губернаторът си играе с лорнета, поглежда отново четирите страници на сухия доклад и после внимателно го слага встрани, успоредно на ръба на масата, така че единият му край е на два инча от него.

— Сигурен ли сте, че във всички тези случаи става дума за един и същ убиец?

Полицаят обяснява немногословно. Човек никога не може да бъде сигурен в нищо, но начинът на действие е идентичен. Съвсем млади жени, от простолюдието. Както е споменато в доклада, две прислужнички и едно момиче, което е невъзможно да бъде идентифицирано. Най-вероятно става дума за бежанка без роднини и без известно занятие.

— И никакви следи от… ъ-ъ… физическо насилие?

Отново кос поглед. Кратък. Главният интендант продължава да мълчи и да стои неподвижен като статуя. Сякаш не е там.

— Всички са бичувани до смърт, сеньор. Безпощадно. Ако това не е физическо насилие, нека Христос да слезе и да каже какво е.

Последната забележка не допада на губернатора, известен с религиозните си убеждения. Всмуква малко бузите си, бърчи вежди и гледа ръцете си, които са бледи и слаби. Аристократични ръце, отбелязва Тисон, както се полага на офицер от военния флот. Не се допускат плебеи в Кралската армада. На лявата му ръка блести красив пръстен със смарагд, личен подарък от император Наполеон, от времето, когато Виявисенсио е бил с френско-испанската ескадра при Брест — преди Трафалгар, похищението на краля, войната с Франция и преди всичко да отиде по дяволите.

— Имам предвид… Знаете. Друг вид насилие.

— Не са изнасилени. Не са открити признаци за нещо подобно.

Виявисенсио мълчи, взрян сега в Тисон. Чака. Полицаят се чувства задължен да добави нови обяснения, въпреки че не е сигурен какво иска губернаторът. Именно интендантът го доведе тук. Дон Хуан Мария, каза Гарсия Пико, докато се качваха по стълбите — използването на малкото име прозвуча като смътно предупреждение относно позицията на всеки един от тях — желае пряк доклад, устен, освен писмения. Иска да научи повече подробности. Да прецени до каква степен нещата могат да се изплъзнат от ръцете ни. Или от вашите ръце.

— В известен смисъл — изказва предположение Тисон, след като се решава да говори, — с последното момиче ни провървя. Никой не го е търсил, нито е обявено за изчезнало… Това позволява да водим разследването дискретно. Без много шум.

Лекото кимване на губернатора му показва, че е на прав път. За това става дума, заключава той наум, сдържайки усмивката, която е на път да се появи на устните му. Сега вече чувства интуитивно как да върви напред. И накъде бият думите на Гарсия Пико. Както и многозначителната забележка на последния на стълбите.

Сякаш в потвърждение, Виявисенсио посочва доклада на Тисон с небрежен жест на ръката, на която носи смарагда:

— Три убити по този начин момичета, това не е само… хмм… труден случай. Това е зверство… И ще се стигне до публичен скандал, ако се разчуе.

Аха, казва си Тисон. Ясен си ми, многоуважаван кучи сине.

— В действителност се е поразчуло — казва той предпазливо. — Обичайното. Носят се слухове, коментари, съседки говорят… Неизбежно е, както знае ваша милост. Това е малък град, пълен с народ.

Замълчава, за да провери резултата от думите си. Губернаторът го гледа изпитателно, а Гарсия Пико се е отказал от позата си на привидно равнодушие.

— Но дори при това положение — продължава полицаят — контролираме нещата. Притиснахме малко съседите и свидетелите. Отрекоха всичко… А вестниците не са написали и думичка.

Сега вече интендантът най-сетне се намесва. На Тисон не му убягва неспокойния поглед, който отправя към губернатора, преди да отвори уста.

— Засега. Но това е ужасна история. Ако се доберат до нея, няма да се откажат. Освен това всички злоупотребяват с тази свобода на печата. Нищо не би могло да попречи…

Виявисенсио вдига ръка, за да го прекъсне. Прави впечатление, че има навика да прекъсва, когато му скимне. В Кадис един генерал от армадата е Бог. А по време на война е Бог-Отец.

— Вече се яви един вестникар с тази история. Един от онези, които са подразбрали нещо, редактор на „Ел Патриота“. Същият, който миналия четвъртък крайно безочливо подлагаше на съмнение произхода на кралската власт…

За момент губернаторът замълчава, оставяйки последните думи да увиснат във въздуха. Гледа Тисон така, сякаш го подканя да се замисли сериозно над основите на кралското господство. Вестници, додава накрая недоволно. Какво да ви разправям. Сам знаете с какви хора трябва да се борим тук. Аз отрекох всичко, разбира се. За щастие има други огризки, които да подхвърлим на тая долна паплач. В Кадис се интересуват само от политика и дори войната остава на втори план. Дебатите в „Сан Фелипе Нери“ изчерпват запасите от мастило в печатниците.

Адютант в униформа на личната кралска гвардия почуква на страничната врата, отива до масата и разменя тихо няколко думи с Виявисенсио. Губернаторът кимва и става. Тисон и интендантът незабавно правят същото.

— Извинете ме, сеньор. Трябва да ви оставя сами за момент.

Той напуска стаята, последван от адютанта. Тисон и другият мъж остават прави, гледат през прозореца към пейзажа, градските стени и залива. Къщата на губернатора има хубав изглед, на него преди три години вероятно се е наслаждавал предшественикът на Виявисенсио, генерал Солано, маркиз Дел Сокоро, преди разгневената тълпа да го повлече по улиците, обвинявайки го, че се е съюзил с французите. Солано твърдеше, че истинският неприятел са англичаните и че да се атакува ескадрата на адмирал Росили, блокирана в залива, би означавало да се изложи на опасност града. Хората, екзалтирани в разгара на бунта, начело на който бяха пристанищната сган, контрабандистите, леките жени и всякакви други отрепки, приеха много зле думите му. Нападнаха сградата, Солано беше повлечен към затвора, без уплашените военни от гарнизона да си мръднат пръста, за да го спасят. Тисон го видя да умира пронизан от шпага на улица „Адуана“ и не се намеси. Би било истинска лудост да се забърка в тази каша, а и съдбата на маркиз Дел Сокоро не го засягаше изобщо. Със същото равнодушие днес би гледал как влачат по улицата Виявисенсио, ако се стигнеше дотам. Или пък интенданта, съдия Гарсия Пико. Последният го гледа замислен.

— Предполагам — започва той, — че си давате сметка за обстоятелствата.

Как да не си давам, мисли си Тисон, връщайки се в настоящето. Нали затова ме домъкна тук. В този капан с почитаемия.

— Ако има още убийства, вече няма да можем да ги скрием — казва той.

Сега Гарсия Пико свива вежди.

— По дяволите. Нищо не подсказва, че ще има още… Колко време мина от последното?

— Четири седмици.

— И вие все така нямате никакви солидни доказателства?

На Тисон не му убягва това „все така“. Завърта отрицателно глава.

— Никакви. Престъпникът винаги действа по един и същ начин. Напада момичетата, когато са сами, на безлюдни места. Запушва устите им и ги налага до смърт с камшик.

За един много кратък миг го обзема изкушението да спомене за бомбите и местата на попадение, но не го прави. Ако го спомене, би се задължил да дава още обяснения. А не е в настроение. Няма аргументи. Все още.

— Измина един месец — отбелязва интендантът. — Може на убиеца да му е омръзнало.

Тисон прави гримаса, изразяваща съмнение. Всичко е възможно, отговаря той. Но също така не е изключено да чака подходящ случай.

— Мислите ли, че ще убие отново?

— Може би да. Може би не.

— Във всеки случай това е ваша работа. Ваша отговорност.

— Не е лесно. Ще се нуждая…

Другият го прекъсва, махвайки ядосано с ръка.

— Вижте. Всеки си има грижи. Дон Хуан Мария си има неговите, аз моите, вие вашите… Работата ви се състои в това да избегнете вашите грижи да се превърнат в мои.

Последните думи произнася, загледан в затворената врата, зад която е изчезнал Виявисенсио. Секунда по-късно пак се обръща към Тисон.

— Не може да е трудно да се намери убиец, който действа по този начин. Вие го казахте преди: това е малък град.

— Пълен с народ.

— Да се контролират тези хора също е ваша работа. Хвърлете мрежите си, натиснете осведомителите си. Заслужете си заплатата. — Гарсия Пико посочва затворената врата и понижава глас. — Ако има още един смъртен случай, ще се нуждаем от виновник. Някой, когото да покажем на обществото, разбирате ли?… Някой, когото да накажем.

Вече се защитаваме, заключава Тисон почти зарадван.

— Тези неща са трудни за доказване без признанието на виновника — аргументира се той.

Не казва нищо повече и гледа преднамерено събеседника си. Двамата отлично знаят, че мъченията всеки момент ще бъдат отменени официално от кортесите и че нито съдиите, нито гражданските, нито военните съдилища ще имат вече право да ги прилагат.

— Тогава ще трябва да поемете съответната отговорност — разрешава въпроса Гарсия Пико. — Цялата.

Виявисенсио се връща в кабинета. Изглежда притеснен и разсеян. Гледа ги, все едно е забравил за какво са там.

— Ще трябва да ме извините… Току-що ми потвърдиха, че експедицията на генерал Лапеня е пристигнала в Тарифа.

Тисон знае какво означава това. Или поне си представя какво означава. Преди няколко дни шест хиляди испански войници и още толкова английски, под командването на генералите Лапеня и Греъм, са тръгнали от Кадис с два кораба на изток. Слизането от корабите в Тарифа предполага военни действия близо до Кадис, вероятно около комуникационния възел при Медина Сидония. И може би голяма битка — от загуба на загуба, та чак до крайната победа, както се шегуват местните майтапчии — битка от онези, чийто резултат общественото мнение в Кадис ще обсъжда в продължение на седмици по вестници, кафенета и вечеринки, докато генералите — които смъртно си завиждат и въобще не се понасят — и техните привърженици не се хванат за гушата.

— Трябва да ви помоля да си вървите — казва Виявисенсио. — Имам спешна работа.

Тисон и Гарсия Пико се сбогуват с последни протоколни поклони, които губернаторът приема разсеяно. Когато вече се канят да напуснат кабинета, Виявисенсио изглежда си спомня нещо.

— Ще бъда ясен, сеньори. Изживяваме необикновена и трагична ситуация. Заемайки отговорен военен и политически пост, аз трябва да намирам общ език не само с правителството, но и с кортесите, с английските съюзници и с хората на Кадис. Всичко това, без да броим войната и французите. Добавете управлението на един град, чието население се е удвоило и зависи от морето за снабдяването си, без да броим рисковете от епидемии и други проблеми… Както разбирате, фактът, че някакъв луд злодей постъпва така ужасно с разни момичета е потресаващ, но не е най-голямото ми притеснение. Не и докато не се превърне в публичен скандал… Ясен ли съм, сеньор комисар?

— Напълно, ваше превъзходителство.

— Настъпващите дни са решителни, защото експедицията на генерал Лапеня може да промени хода на войната в Андалусия. Това ще постави за известно време криминалните случаи на втори план. Но ако се стигне до още една смърт, ако историята се разчуе прекалено и общественото мнение изиска виновник, искам да мога да го представя незабавно… Ясно ли се изразявам?

Доста ясно, мисли си полицаят. Но не го казва на глас, задоволява се само да кимне утвърдително. Виявисенсио им обръща гръб, отправяйки се към бюрото.

— Нещо повече — добавя той, докато сяда. — Ако този досаден случай беше мой, бих търсил алтернативни решения… Нещо, което, ако се наложи, би облекчило процедурата.

— Имате предвид да разполагаме с предварително заподозрян?

Пренебрегвайки сепването на Гарсия Пико и яростния поглед, който му отправя, Тисон продължава да стои на прага в очакване на отговор. Той идва след кратко мълчание, сух и враждебен:

— Имам предвид убиеца и никой друг. С толкова придошла измет в града, не бих се учудил, ако е някой от тях.

Къщата на фамилия Палма е голяма, господарска, от най-хубавите в Кадис. Затова Фелипе Мохара я оглежда с удоволствие, горд, че дъщеря му Мари Пас служи в нея. Разположена на една пряка от площад „Сан Франсиско“, сградата заема целия ъгъл: четири етажа с пет балкона и входна врата откъм улица „Балуарте“, както и още четири балкона над улица „Доблонес“, където е входът за канцелариите и склада. Облегнал се на стената на отсрещния ъгъл, с одеяло от Самора на раменете и шапка с извита нагоре периферия, нахлупена над кърпата, вързана на главата му, Мохара чака дъщеря си да излезе, като междувременно пуши цигара, свита от ситно нарязан тютюн. Работникът от солниците е горд мъж, със собствени разбирания за мястото, което подхожда на всеки човек. Затова е отхвърлил поканата да чака момичето в двора с ограда от ковано желязо, настлан с мраморни плочки, където три арки с колони водят към главното стълбище, а в една ниша на стената има малък олтар на Светата Дева от Росарио. Тази обстановка е прекалено внушителна за него. Неговото място са тесните канали и бреговете, заливани от приливите, а подутите му и напукани от солта крака трудно свикват с платнените обувки, които си е сложил, за да дойде в Кадис, и му се иска да ги махне. Излязъл е много рано, с редовен пропуск, възползвайки се от това, че капитан Вируес е отишъл на някакво събрание с командирите и офицерите в Карака — нещо свързано с военната експедиция в Тарифа — и няма нужда от него. Така че, по настояване на жена си, Мохара е дошъл в Кадис да види своето малко момиче. Поради обстоятелствата и войната баща и дъщеря не са се виждали откакто момичето е започнало работа преди пет месеца в дома на фамилия Палма, препоръчано от енорийския свещеник.

Тя излиза най-сетне през вратата на улица „Доблонес“ и работникът от солниците се разнежва, докато я гледа как идва към него с кафявата си пола, престилката от бял муселин и шала, покриващ главата и раменете й. Има хубав, здрав цвят на лицето. Сигурно се храни добре, благодаря ти, Господи. В Кадис са по-добре, отколкото на острова.

— Добър ден, татко.

Няма целувки, нито нежности. Минават хора по улицата, по балконите се мяркат съседи, а Мохара са почтено семейство, което не дава повод за приказки. Работникът се задоволява да се усмихне ласкаво, пъхнал палци в пояса, където е затъкнат ножът с рогова дръжка от Албасете, и гледа доволен Мари Пас. Изглежда му разцъфтяла. Станала е почти жена. Тя също се усмихва, и трапчинките, които има от дете, стават по-големи. Открай време по-скоро мила, отколкото хубава, големите й очи гледат кротко. Шестнайсетгодишна. Толкова чиста и добра, колкото може да бъде само тя.

— Как е мама?

— Здрава е. Занимава се със сестрите и баба ти. Всички ти изпращат поздрави.

Момичето посочва вратата на склада.

— Не искате ли да влезете?… Росас, икономът, каза да ви поканя на чаша кафе или шоколад в кухнята.

— На улицата е добре. Хайде да се поразходим.

Слизат до квадратната сграда на митницата, където двама валонски гвардейци се разхождат със затъкнати щикове на пушките край караулната будка на входа. Едно знаме се вее леко на пилона. В сградата работят господата от регентството, което управлява Испания или това, което е останало от нея; управляват от името на краля, който е пленник във Франция. От другата страна на крепостта, под ясното, почти безоблачно небе, искри синевата на залива.

— Как си, момичето ми?

— Много добре, татко. Наистина.

— Добре ли се чувстваш в къщата?

— Много добре.

Работникът се двоуми, прекарва ръка по обрамченото си с бакенбарди лице, чиято тридневна брада се нуждае от острието на бръснач.

— Видях, че икономът е… Добре, де. Разбираш ме, нали?

Момичето се усмихва добродушно.

— Малко обратен ли?

— Точно така.

Има много като него, разказва девойката, на служба в богатите домове. Те са подредени и чисти хора, и в Кадис имат навик да ги наемат. Росас е почтен човек и поддържа добър ред в къщата. А тя самата се разбира с всички. Уважават я.

— Някое момче навърта ли се около теб?

Мари Пас поруменява, закривайки инстинктивно лицето си с шала, с който е наметната.

— Не говорете глупости, татко. Кой ще се навърта около мен?

Баща и дъщеря се разхождат покрай крепостните стени на града, към площад „Посос де ла Ниеве“ и „Аламеда“, като заобикалят укрепленията или оръдията, насочени към залива, които препречват пътя им. Долу вълните се разбиват в стърчащите над водата скали и многобройни чайки кръжат наоколо. Сред тях с прав и решителен полет преминава един гълъб и се изгубва над морето, по посока на сушата от другата страна.

— Как се отнася с теб господарката ти?

— Много добре. Младата сеньорита е сериозна и учтива. Не споделя много, но се държи прекрасно с мен. И е страхотна. Откакто са умрели баща й и брат й, тя ръководи всичко: търговията, корабите… Всичко. Обича да чете и обича растенията. Това е голямата й страст. Изучава редки растения, които й носят от Америка. Колкото са книгите й, толкова са и хербариите и саксиите.

Мохара клати философски глава. След като се е запознал с капитан Вируес и рисунките му, вече нищо не го изненадва.

— Има хора за всичко.

— Казахте го много точно. Защото сеньора майка й, вдовицата, е с малко особен характер. Толкова е дръпната, че повече няма накъде. Прекарва времето си в леглото, като казва, че е болна, но лъже. Просто иска всички да се занимават с нея и най-вече дъщеря й. В къщата говорят, че не може да прости на сеньоритата, че е останала жива и се справя с търговията, докато младият сеньор Франсиско де Паула, нейният любимец, е загинал при Байлен… Въпреки това доня Долорес е много търпелива с майка си. Тя е много добра дъщеря.

— Имат ли други роднини?

— Да. Братовчедът Тоньо: стар ерген, голям шегаджия, винаги в добро настроение и много ме обича. Не живее в къщата, но идва на гости всеки ден, привечер… Сеньоритата има и омъжена сестра, но тя е друго нещо. Надута и груба. Лош човек.

Сега идва ред на Фелипе Мохара да разкаже нещо на дъщеря си. Той описва в подробности събитията на остров Леон: френска обсада, зона на военни действия, мъжете са мобилизирани, а цивилните граждани страдат от войната, която се развива почти на прага им. Бомбите, разказва той, падат през ден или всеки ден и почти цялата храна отива за войската и Кралската армада. Не достигат дървата, виното и зехтинът, а понякога няма и брашно за хляб. Нищо общо с охолния живот в Кадис. За щастие, ако си зачислен в ротата на стрелците, имаш възможност два-три пъти в седмицата да занасяш парче месо за тенджерата вкъщи, а и не е трудно да се справяш, като ловиш риба по каналите и вадиш морски дарове из тинята при отлив. Във всеки случай, както разправят неприятелите, които преминават към нас, там са по-зле. Селищата са обрани до шушка и всички, включително французите, мизерстват. Дори вино не стига на някои места, въпреки че в техни ръце са и Херес, и Ел Пуерто.

— Много ли преминават на наша страна?

— Намират се, да. От глад или защото имат проблеми с началството. Преминават с плуване тесните канали и се предават на нашите предни постове. Понякога са почти деца и почти всички, които идват изглеждат така, че да ти се доплаче… Обаче има и наши, които минават на тяхна страна. Най-вече хора, които имат роднини там. Когато хванем такива, ги разстрелваме, разбира се. За назидание… Един от тях познаваш: Николас Санчес.

Мари Пас гледа баща си с широко отворени очи и уста.

— Нико?… Този с фурната при „Санто Кристо“?

— Той. Жена му и децата му бяха в Чипиона и искаше да отиде при тях. Хванали го да минава канала Сураке през нощта в малка лодка.

Момичето се кръсти.

— Струва ми се жестоко, татко.

— И французите убиват своите, когато ги заловят.

— Не е същото. В неделя свещеникът на „Сан Франсиско“ каза, че французите са слуги на дявола и че Господ желае ние, испанците, да ги изтребим като дървеници.

Мохара прави няколко крачки, загледан в земята пред платнените си обуща. Накрая клати мрачно глава.

— Не зная какво иска Господ.

Върви още малко и се спира, без да вдига поглед. Макар да изглежда жена, Мари Пас е още дете, казва си той. Има неща, които не е възможно да й обясни. Не и там, не и по този начин. В действителност той самият също не може да си ги обясни.

— Те са хора като нас — додава накрая. — Като мен… Поне тези, които съм видял.

— Вие убили ли сте мнозина?

Ново мълчание. Сега бащата гледа дъщеря си. За миг е готов да отрече, но после свива рамене. Защо да се срамувам от това, което правя, мисли си той, щом го правя. От сляп дълг към това, което Господ — намеренията на Господ не са работа на Фелипе Мохара, — може би иска, а може и да не иска. Заради дълга към родината и крал Фернандо. Единственото, което работникът от солниците знае със сигурност е, че французите не му харесват, но се съмнява да са по-големи слуги на дявола от някои испанци, които той познава. И те кървят, и крещят от страх и болка като него самия. Като всеки друг.

— Убил съм неколцина, да.

— Добре — момичето се кръсти отново. — Ако са французи, няма да е грях.

Пепе Лобо избутва пияницата, който му проси четвъртинка вино. Не го блъска силно, а го избутва спокойно, стремейки се единствено другият — дрипав и мръсен моряк — да не препречва пътя му. Пияницата се отдалечава с клатушкане и се изгубва, залитайки, отвъд кръга жълтеникава светлина, хвърлян от единствената улична лампа, осветяваща ъгъла на улица „Сарна“.

— Има един проблем — казва Рикардо Мараня.

Първият офицер на „Кулебра“ е излязъл от тъмнината, където червеникавото огънче на пурата е издавало присъствието му. Той е висок и блед. Облечен е в черно, обут е в хубави ботуши с обърнати кончове по английски маниер, не носи шапка. Пепелявата светлина на уличната лампа прави по-дълбоки сенките под очите на слабото му лице.

— Сериозен ли е?

— Зависи от теб.

Двамата мъже сега вървят заедно надолу по улицата. Сенки на жени и мъже се виждат по входовете и в началото на тесните улички. Шепот на испански и други езици. От вратата или прозореца на някоя кръчма се чуват гласове, смях и обиди. От време на време се разнася и звук на китара.

— Намушкването е станало преди около половин час — обяснява Мараня. — Наръгали са с кама един американски моряк и търсят виновника. Брасеро е един от заподозрените.

— А той ли е бил?

— Нямам представа.

— Има ли други задържани?

— Шест-седем души, но никой друг не е наш. Разпитват ги там на място.

Пепе Лобо клати глава с досада. От петнадесет години познава боцмана Брасеро и знае, че когато е в лошо настроение е способен да наръга не само американски моряк, но и родния си баща. Но Брасеро е и възлова фигура в екипажа, който от дни набира в Кадис. Загубата му седмица и половина преди да отплават, би била катастрофална за начинанието им.

— Още ли са в кръчмата?

— Така предполагам. Наредих да ме предупредят, ако ги отведат.

— Познаваш ли офицера?

— По физиономия. Младок, лейтенант от „папагалите“.

Пепе Лобо се усмихва при думата „младок“ в устата на първия си офицер, понеже Мараня няма навършени двайсет и една години. Той е втори син на знатно семейство от Малага, наричат го Маркизчето заради изтънчените му обноски и вид. Бивш гардемарин — накуцва след рана от осколка в коляното, получена на борда на кораба „Бахама“ при Трафалгар. Напуска службата в Кралската армада на петнайсетгодишна възраст, изхвърлен заради дуел, в който ранява свой съвипускник. Оттогава плава с корсарски кораби, първо под испански и френски флагове, а сега и под съюзническите английски. За първи път ще работи с капитан Лобо, но се познават добре. Последното му назначение е на шхуна за крайбрежно плаване с четири оръдия, базирана в Алхесирас, „Корасон де Хесус“, чието разрешително е изтекло преди два месеца.

Кръчмата е един от многото бордеи до пристанището, посещавани от испански и чуждестранни моряци и войници: опушен от свещи таван и окачени на куки маслени лампи, големи бъчви с вино, бурета служещи за маси и ниски столчета, почернели от мръсотия като самия под. В заведението, опразнено от постоянните посетители и уличниците, са останали само седмина мъже с отблъскващ вид, пазени от половин дузина „папагали“ с щикове в пушките.

— Добър вечер — казва Лобо на лейтенанта.

Веднага след това се представя заедно с придружителя си. Капитан еди-кой си и лоцман еди-кой си, плаващи на корсарския кораб „Кулебра“. Доколкото виждам, задържали сте един от хората ми. Заподозрян е в нещо.

— В убийство — потвърждава офицерът.

— Ако имате предвид този — Лобо посочва Брасеро: мъж, наближаващ петдесетте, с прошарена, къдрава коса, с големи сиви мустаци и ръце като лопати, — то уверявам ви, че няма нищо общо със случая. Беше цяла вечер с мен. Преди малко го изпратих тук по работа… Несъмнено има някаква грешка.

Лейтенантът примигва. Много е млад, както вече каза Мараня. Възпитано момче. Нерешително. Това за корсарския капитан безспорно доста го впечатлява. Ако беше офицер от редовната войска или от армадата, нещата биха стояли различно. Но „папагалите“ са местни доброволци. Не са истински войници.

— Сигурен ли сте, сеньор?

Пепе Лобо продължава да гледа своя боцман, който седи безучастно сред задържаните, с ръце в джобовете на широката си връхна дреха, вперил поглед в обувките си, а думите „корсар“ и „контрабандист“ са изписани ясно на лицето му, загрубяло от вятъра и солената вода, по което белезите и бръчките се преплитат в бразди, отчетливи, като че ли изсечени с брадва. Има златни халки на ушите си. Седи мълчалив и спокоен, и все пак опасен, какъвто беше и когато двамата преследваха английските търговски кораби в Протока, преди да ги хванат през осемдесет и шеста година и двамата заедно споделиха злополучната си съдба в Гибралтар. Проклета луда глава, казва си наум. Със сигурност той се е разправил с американеца. Никога не е понасял онези, които дрънкат на английски. Питам се къде ли е дянал месарския нож, който винаги носи в пояса си. Залагам каквото и да е, че е хвърлен на пода някъде наоколо, сред мокрите от вино стърготини, с които е посипан подът под масите. Със сигурност се е отървал от него, щом са влезли тези. Мръсният му кучи син.

— Имате честната ми дума.

„Папагалът“ се двоуми за миг, по-скоро за да си придава важност, отколкото заради друго. Наименованието „папагал“ е прозвище, с което местните шегаджии намекват за прекалено ярката униформа — червен мундир със зелени ревери и зелена яка, бели ремъци за мунициите, — която носят хилядите техни състоятелни съграждани, съставляващи Корпуса на видните доброволци. Гражданите в Кадис се организират за война според социалната си принадлежност: обединени в патриотизма, но всеки по свой начин. Буржоа, занаятчии и обикновени хора, всички те имат свои доброволчески части, в които никога не липсват новобранци. Който се запише в тях, се освобождава от редовна служба, от мъките и опасностите на службата на предна линия. Голяма част от бойния плам на местните жители се изчерпва с войнствено перчене с впечатляващите униформи по улиците, площадите и кафенетата на града.

— Да разбирам ли, че поемате лична отговорност за него?

— Точно така.

Пепе Лобо излиза на улицата, последван от хората си и тримата тръгват заедно покрай стените на „Санта Мария“ към „Бокете“ и Пуерта де Мар. Никой не проговаря. Улиците са тъмни и боцманът крачи като покорна сянка след офицерите. На корабната палуба Брасеро е най-надеждният и спокоен човек на света, с особена дарба да управлява хората в трудни ситуации. Но понякога, когато стъпи на твърда земя, бурмите на руля му се разхлабват и се побърква.

— Проклет да сте, боцмане — казва накрая Лобо, без да се обръща.

Зад гърба му цари мрачно мълчание. До себе си чува сдържания, съвсем тих смях на първия си офицер. Смях, който преминава в лек пристъп на кашлица и свистящо, накъсано дишане. Докато минават покрай една улична лампа, корсарят поглежда крадешком слабия силует на Рикардо Мараня, който вади с безизразно лице кърпичка от ръкава на сюртука си и я притиска към бледите си устни. Младият лоцман на „Кулебра“ е от хората, които горят свещта от двете страни: краен в пороците и страстите, мрачен до жестокост, смел до безразсъдство, той сякаш бърза да си разчисти сметките с живота в едно тъжно надбягване с времето, и с едно неприсъщо за възрастта му хладнокръвие сякаш се стреми да изчерпи отпуснатия му от живота кредит, без да го е грижа за бъдещето, защото за него, съгласно необратимата присъда на лекарите — туберкулоза в последен стадий — бъдеще не съществува.

Някакви часови им извикват „Стой!“, когато стигат до двойната врата Пуерта де Мар, по това време тя е затворена. Правилата за влизане и излизане от града между залез и изгрев-слънце са строги — Пуерта де Тиера се затваря след вечерната литургия, Пуерта де Мар при камбанния звън, оповестяващ часа за „анимас“[11] — но едно официално разрешение или няколко монети, пуснати в ръката на когото трябва, подпомагат преминаването. След като доказват принадлежността си към екипаж на шалупата „Кулебра“ и показват пропуските си с печата на флотската управа, тримата моряци минават под дебелия зид от камък и тухли, покрит с караулки и осветен от двете страни с фенери. Отляво, под дулата, стърчащи от бойниците на укреплението „Лос Негрос“, се намира широкият вълнолом на пристанището, в чийто край на две колони се издигат статуите на свети Сервандо и свети Херман, светците-покровители на Кадис. По-нататък, в тъмнината на залива до стената, скупчени като стадо, което се пази от дебнещите го вълци, черните силуети на безбройните кораби от всякакъв вид и тонаж се полюшват на котвите си, обърнати на запад, със загасени светлини, за да не улесняват мерачите на френските оръдия, намиращи се отвъд ивицата вода, в Трокадеро.

— Боцман, искам ви на борда до петнайсет минути. И да не сте стъпили повече на сушата без позволение — мое или на лоцмана… Разбрано ли е?

Другият сумти утвърдително. Дисциплиниран е. Пепе Лобо се приближава до няколкото неподвижни сенки сред денковете на пристанището и събужда един лодкар. Докато последният приготовлява лодката си и поставя веслата в ключовете им, покрай тях минава група английски моряци, които се връщат от обиколката си из вертепите по близките до пристанището улички. Те са от военен кораб и се прибират пияни до козирката. Тримата корсари ги наблюдават как се качват на лодката си и се отдалечават, гребейки несръчно, сред песни и смях, сигурно се отправят към фрегатата с четиридесет и четири оръдия, пуснала котва срещу Коралес.

— Гадни съюзници — мърмори ядно Брасеро.

Лобо се усмихва на себе си. Нито един от двамата не е забравил Гибралтар.

— Затваряйте си устата, боцман. За днес е достатъчно.

Лобо остава до първия си помощник, наблюдавайки как тъмният силует на лодката, която превозва Брасеро, се отдалечава с тихо пляскане на веслата и изчезва в нощта. „Кулебра“ се намира някъде там, в тъмнината, на запад от пристанището, пуснала котва на четири сажена в тинята, единствената й мачта все още е гола, не е и напълно оборудвана. Още липсват дванайсет мъже — двама артилеристи, един писар-преводач, осем моряка и опитен дърводелец, — за да се попълни екипажа от четиридесет и осем души, необходими, за да потегли корабът на плаване и да може да участва в битка.

— Армадата ни предоставя барута — отбелязва Лобо. — Сто и петдесет фунта барут, двайсет и две ръчни гранати и единайсет и половина фунта фитили. Струват много пари и бяха необходими големи усилия, за да се сдобием с тях при цялата тази суетня около експедицията до Тарифа, но вече ги имаме. Губернаторът подписа тази сутрин.

— А шейсетте кремъка за пушки и четиридесетте за пистолети?

— Имаме и тях. Когато товарната баржа дойде при кораба, заеми се с всичко, но да не качват нищо, докато аз не дойда. Преди това трябва да се видя с корабовладелците.

Бърз изстрел проблясва от другата страна на залива, откъм Трокадеро. Двамата мъже остават неподвижни и загледани в тази посока, чакат, докато Пепе Лобо отброява наум изтичащите секунди. Щом стига до десет, чува далечното избухване на изстрела. Седемнайсет секунди по-късно се надига стълб от пяна, който светлее в тъмнината, недалеч от пристанището, между черните силуети на закотвените кораби.

— Тази нощ стигат по-наблизо — отбелязва хладнокръвно Мараня.

Двамата мъже се връщат към Пуерта де Мар, където светлината на уличната лампа огрява един часови, наблюдаващ от караулката си. Мараня се спира на средата на пътя, след като е хвърлил бърз поглед към тесния вълнолом, който следва градската стена към платформата при Крус и Пуерта де Севиля.

— Как върви работата с документите? — пита той.

— Всичко е наред. Корабовладелците внесоха гаранцията и в понеделник оформяме корсарския договор.

Първият офицер на „Кулебра“ слуша разсеяно. На оскъдната светлина на далечната лампа Пепе Лобо го вижда как постоянно хвърля погледи към края на вълнолома, към Пуерта Пиохо, там, където стъпалата отвеждат към пясъчния бряг, оголен от отлива, над който ъгловатите подстъпи на укрепленията тънат в мрак.

— Ще те изпратя малко — казва той.

Мараня го гледа известно време със сериозно изражение. С подозрение. Накрая извива устни в усмивка, която нощта и слабата светлина превръщат в мрачна гримаса.

— Колко са корабовладелците в крайна сметка? — интересува се Мараня.

Крачат с издължените си сенки пред тях, шумът от стъпките им се смесва с лекия плисък на вълните, носени от бриза, който сега разхлажда откъм запад, когато се разбиват в каменния вълнолом.

— Двама, както ти казах — отговаря Лобо. — Много платежоспособни. Емилио Санчес и сеньора Палма… Или сеньорита Палма.

— Каква е тя?

— Малко дръпната. Според дон Емилио трудно се е решила. Според нея ние, корсарите, не се радваме на добра слава.

Чува пресеклив, влажен смях. После кратката, хриплива кашлица, приглушена от носната кърпичка.

— Споделям това мнение — шепне Мараня след секунда.

— Е, тя си играе своята роля, предполагам. На уважавана търговка. В края на краищата, тя е собственицата.

— Хубава ли е?

— Стара мома. Но не изглежда зле. Все още не.

Стигнали са до стъпалата, водещи към пясъка. На Лобо му се струва, че долу, на брега, отгатва очертанието на платноходка и двама мъже, които чакат в тъмнината. Контрабандисти, несъмнено. Излизат често, карат продукти на вражеския бряг, където мизерията прави четворна цената на всяка стока.

— Лека нощ, капитане — сбогува се Мараня.

— Лека нощ, лоцмане.

След като заместникът му слиза по стъпалата и изчезва в тъмнината, където се сливат стената, пясъкът и морето, Пепе Лобо остава известно време неподвижен, заслушан в шумоленето на платното и конопените въжета на лодката, която се отдалечава от пристанището. В Кадис се говори, че тук е замесена жена, че Рикардо Мараня има годеница или приятелка в Пуерто де Санта Мария, в окупираната от неприятеля зона. И че в някои нощи, при благоприятен вятър, възползвайки се от пътуванията на контрабандистите, той прекосява залива, за да я види тайно, рискувайки свободата и живота си.

[1] Висока униформена шапка, кивер. — Б.р. ↑

[2] Сгъваем нож, употребяван традиционно от испанците. — Б.р. ↑

[3] (фр.) — татко. — Б.р. ↑

[4] (лат.) — бодлив амарант. — Б.р. ↑

[5] (лат.) — Театър на цветята — ботанически албум с рисунки от Даниел Рабел (1579–1637), придворен художник на крал Хенри VI. — Б.р. ↑

[6] (лат.) — Образи на редки растения. — Б.р. ↑

[7] Папратта има безполово и полово поколение; безполовото поколение, спорофитът, е видимата зелена маса. Половото поколение, протал, е малка пластинка, която носи половите органи — антериди (сперматозоиди) и архегони (яйцеклетка). Протонът е труднозабележим. — Б.р. ↑

[8] Вид едномачтов ветроход. — Б.пр. ↑

[9] culebra (исп.) — змия. — Б.р. ↑

[10] Жан-Батист Колбер (1619–1683) — министър на финансите при крал Луи XIV, полагал големи усилия за стабилизиране на икономиката на обезкървената от много войни Франция. Наследява мястото на министър от Никола Фуке след неговото драматично изпадане в немилост. Привържениците на Фуке в омразата си към Колбер често изтъквали факта, че на герба на новоиздигналия се финансист е изобразена змия (culebra). На негово име са били наречени няколко кораба от френския флот. — Б.р. ↑

[11] Вечерен камбанен звън, призоваващ вярващите да се молят за душите (animas) на грешниците в чистилището. — Б.р. ↑

4.

Гори боровата гора при Чиклана. Гъстият, сиво-кафяв дим, разкъсван от време на време от артилерийска стрелба, се стели между небето и земята, докато пукотът на пушките идва сякаш отдалеч, приглушен от разстоянието. Пътят, водещ от брега нагоре към Чиклана и Пуерто Реал, е пълен с френски войски, които се оттеглят сред поток от бегълци, коли, натоварени с ранени, обоз и войници, опитващи да се спасят. Хаосът е пълен, новините са неточни и противоречиви. Разправят, че се води тежка битка при хълма на Пуерко, където дивизиите на Левал и Рюфен са сериозно притиснати, а по това време може би вече и разбити от англо-испанската войска, която, след акостирането си в Тарифа, напредва към Санкти Петри и Кадис, за да разбие обсадата на града. Твърди се също така, че селцата Вехер и Касас Виехас са паднали в ръцете на неприятеля и че Медина Сидония също е под заплаха. Това означава, че цялата южна дъга на френския фронт около остров Леон може да рухне за часове. Страхът да не останат в капан на брега, откъснати от вътрешността, кара императорските сили, разположени между морето и канала Алкорнокал, да отстъпват на север.

Симон Дефосьо върви с потока бегълци, коли и товарни животни, който се простира, докъдето му стигат очите. Загубил е шапката си и крачи по жилетка и риза, с мундира под мишница и сабя в една ръка, а ремъкът е навит около дръжката и ножницата. Подобно на стотици объркани хора, артилерийският капитан току-що е газил във вода до кръста, преминавайки каналите, които обкръжават островчето на мелницата Алманса. Панталонът и мундирът му са мръсни от тинестата вода, която жвака в ботушите му при всяка негова стъпка. Пътят е много тесен, отляво са бреговете и солниците, заливани от прилива, отдясно висок склон, излизащ на хълм, покрит с мастикови дървета и храсти, които подсказват близостта на борова гора. Недалеч, зад хълма, се чуват изстрели и всички гледат натам, тревожни, очакващи всеки момент да се появи врагът. Мисълта, че ще попаднат в ръцете на отмъстителните испанци хвърля всички в безпокойство. А като се сетят за жестокостта, с която са известни партизанските отряди, безпокойството се превръща в ужас.

Лош късмет е споходил Дефосьо. Вражеското нападение го е изненадало тази сутрин рано на четири левги от обичайното му местонахождение: в лагера при Торе Бермеха, където нощуваше заедно с командира на артилерията на Първи корпус генерал Лезьор и ескорт от шестима драгуни. Генералът, недоволен от безрезултатния огън на батареята при Флечас срещу испанския форт, разположен в устието на канала Санкти Петри, го беше довел със себе си, за да разреши проблема. Или за да му го прехвърли. Въпреки забелязаното оживление през последната седмица по протежението на фронта, въпреки десанта в Тарифа и въпреки направения преди два дни от врага опит да построи мост от лодки в ниската част на един от каналите, Лезьор реши да не се мърда от там. Всички да запазят спокойствие, каза той на вечеря, може би малко замаян от виното. Испанците са оттеглили моста и са се изпокрили като мишки. Пък и едно малко сражение повдига духа на войската. Не сте ли съгласни, господа? Тези размирни селяни снощи са ударили на бяг, подплашени от три от нашите полкове, които, възползвайки се от прикритието на дюните в мрака, са напреднали до плажа и са успели да стъпят на другия бряг, където са показали на какво са способни. Отлични войници са момчетата на генерал Вилат. Да. Смели момчета. Затова няма от какво да се страхуваме. И ми направете една услуга, Дефосьо. Бъдете така любезен и ми налейте още малко вино. Благодаря. Утре ще продължим с нашата работа. Сега си починете.

Почивката се оказва кратка. Нещата се променят призори, когато вражеският авангард се появява в тила на французите, над хълма Пуерко, стигайки до Торе Бермеха по пътя за Конил и по твърдия пясък на плажа, който отливът е открил, докато от другата страна на Флечас испанците отново правят моста от лодки над канала и започват да го прекосяват. По обяд, притиснати между два огъня, четирите хиляди войници от дивизията на Вилат се оттеглят безразборно към Чиклана, генерал Лезьор е пришпорил коня си и е поел в галоп, отвеждайки драгуните от ескорта, а капитан Дефосьо, комуто някой безсъвестен тип е откраднал коня — нямаше го в празните конюшни, когато изтича да го потърси, — търка подметки сред бегълците.

Начесто се разнасят пушечни изстрели, почти от хълма, който граничи с боровата гора. Някои мъже викат, че неприятелят е от другата страна и потокът от бягащи се забързва и повлича онези, които изостават или забавят движението. Една кола със счупено колело е избутана встрани от пътя, а хората, слезли от нея, са яхнали мулетата и ги подканят да вървят с камшика, разбутвайки пешеходците. Паниката се разпространява мигновено, междувременно Симон Дефосьо крачи бързо с останалите. Върви с угрижено лице, загледан като всички в заплашителното възвишение отдясно. По дяволите, няма никакво желание да се запознае отблизо нито с остриетата на дългите испански навахи, нито с дисциплинираните английски щикове.

Сред храстите затрещяват изстрели, някой и друг куршум изсвистява страховито отвисоко, над хълма. Всички започват да крещят. Неколцина излизат от редиците и се просват на земята или приклякат, прицелвайки се с пушките към върха на склона.

— Партизани!… Партизани!

Други казват, че не били партизани, а британци. Че пътят всеки момент щял да бъде отрязан отпред, при дървеното мостче, което позволява да се премине близкия канал. Това сякаш подлудява всички. Блъскат се по тесния път, които могат, хукват напред. Сега наоколо се чуват повече изстрели, но никой не вижда стрелците, нито пък някой пада ранен.

— Побързайте! Искат да ни отрежат пътя за Чиклана!

Няколко войника се опитват да минат напряко през храсталаците и да пресекат полето, но тинестите канали и калта на солниците затрудняват хода. Един лейтенант — по знака на шапката Дефосьо разбира, че е от 94-ти полк — иска да организира отряд, за да подсигури хълма и да защити фланга на бегълците, но никой не му обръща внимание. Един от войниците дори го заплашва с оръжие, когато лейтенантът го хваща за ръкава и се опитва да го поведе със себе си. Накрая, отказвайки се от намерението си, офицерът се включва в потока от хора и се оставя да бъде понесен от него.

— Има хора в боровата гора — казва някой.

Дефосьо поглежда натам и усеща как кожата му настръхва. Дузина конници са се появили от едната страна на хълма, откъм боровата гора отзад, над която се издига дим. Страх разтърсва разбърканата колона, защото би могло да става дума за конния авангард на врага. Няколко пушки стрелят напосоки, а и самият Дефосьо, измъчен, вече си се представя как бяга под сипещите се саблени удари. След малко огънят спира, след като са разпознали в конниците леки кавалеристи от дивизията Десан, които се оттеглят към батареята на Санта Ана, ескортирайки обоз на лека артилерия.

Ако това не е поражение, мисли си капитанът, то много напомня на такова. Навярно думата е прекалено тежка, за да се използва за императорската войска, но няма да е за първи път. Още боли споменът за Байлен, както болят и спомените и за други по-незначителни епизоди от войната с Испания. Наполеонова Франция не е непобедима. При всички случаи обаче сега Дефосьо за първи път надниква в черните бездни на военната слава: хора извън контрол, колективна паника, цял един свят, довчера ръководен от дисциплината и подчинението, днес е готов да се ръководи от правилото „Да се спасява кой както може“. Дори при това положение, въпреки несигурността, въпреки забързания и затруднен ход, въпреки желанието да се добере невредим в Чиклана или още по-далеч, капитанът изпитва любопитно вътрешно раздвояване, сякаш има и друг Симон Дефосьо, негов двойник, способен да наблюдава спокойно събитията около себе си, с очи на учен. Духът му на учен е впечатлен от новото и много поучително за него зрелище на човешкото същество, оставено само на себе си, лишено от даващата му сигурност социална и военна йерархия, долавящо злокобния шепот на нещастието и смъртта, промъкващи се наоколо. Но природният му инстинкт, създал своеобразния му светоглед, не го напуска дори при тези обстоятелства. Както би казал лейтенант Бертолди, ако беше тук — за негово щастие, той навярно наблюдава панорамата от достатъчно далечно място, от Трокадеро — Дефосьо е гений и голяма личност. Автоматично се задействат привичните му реакции. Всеки изстрел, отекващ в близост, всяко полюшване на ужасената тълпа от хора, опитващи да се скрият едни в други, го кара да мисли за попадения и възможности, да се опитва да систематизира случайностите, за траектории на директен обстрел и кривите на придвижване на подвижни обекти, за унции олово, изтласкани от енергия, достигнала връхната си точка. Нови идеи, непознати досега гледни точки. Затова може да се твърди, че двама мъже вървят към Чиклана. Един, обзет от страх, който тича задъхан с част от побягналото човешко стадо. И друг, спокоен, безучастен, внимателен наблюдател на един невероятен свят, воден от комплексни, универсални правила.

— Те са зад нас! — крещят войниците.

Нова неоснователна тревога. Хората се блъскат. Понася се слухът, че генерал Рюфен е мъртъв или че е бил заловен. На Дефосьо започва да му идва до гуша от слухове и стрелба от паника. Боже мили, казва си той, забавяйки крачка, противопоставяйки се на внезапното желание да напусне колоната и да седне встрани от пътя. Ако нещо надхвърля отчаянието от едно подобно оттегляне, то това е нетърпимото усещане за нелепост и пълната загуба на лично достойнство. Учителят по физика от артилерийското училище в Мец сега е по риза и без шапка, влачен от стотици хора, толкова ужасени, колкото и той самият.

— Не изоставайте, капитане — съветва го един мустакат ефрейтор, който върви до него.

— Оставете ме на мира.

Наблизо има малка къща. Става дума за мелница за жито, от онези, чиито воденични камъни се въртят от движението на водата при прилив и отлив, с малка жилищна постройка, залепена за нея. Щом се приближава, капитанът забелязва, че домът е бил ограбен съвсем наскоро. Вратата е на трески, подът е покрит със счупени съдове и скорошни отпадъци. Когато отива още по-близо, успява да види четири неподвижни тела на земята, до едно от които завързано куче лае бясно по минаващите по пътя войници.

— Партизани — коментира ефрейторът безучастно.

Не такова е впечатлението на капитана. Става дума за трима мъже и една жена, изглежда са мелничарят и семейството му. Труповете са намушкани с щикове и по пясъчния под има кафяви петна от наскоро съсирена кръв. Очевидно е, че някои французи при оттеглянето си са дали свобода на чувството си за провал и на гнева си. Още едно зверство сред толкова много други.

Кучето продължава да лае по преминаващите войници и яростно се дърпа на веригата, която го държи завързано към стената. Без почти да се спира, ефрейторът, който върви до Дефосьо, сваля оръжието от рамото си, прицелва се и убива кучето с един изстрел.

Грегорио Фумагал потъмнява косата и бакенбардите си с боята, закупена в магазина за сапун на Фраскито Санлукар. Веднага след като я нанася бавно, с помощта на малка четчица, опитвайки се да боядиса всичко добре, забърканата кашица скрива побелелите коси на препаратора и им придава тъмен цвят с лек червеникав оттенък. След като свършва, той избърсва лицето си и оглежда резултата в огледалото. Доволен е. После излиза на терасата и се наслаждава на ширналата се картина на града и залива. За известно време остава неподвижен на слънцето, заслушан в оръдейните изстрели, които още се носят откъм края на провлака, между Санкти Петри и възвишенията на Чиклана. Според онова, което е чул да се говори, докато купуваше хляб във фурната на улица „Емпедрадорес“, генералите Лапеня и Греъм вчера за няколко часа са разкъсали френската линия с кръвопролитна битка между хълма на Пуерко и брега при Бароса, но поради недоразумение, ревност, конкуренция и липса на координация между двамата всичко е върнато в предишното положение. Фронтовата линия отново е стабилизирана и сега тече неспирен артилерийски дуел, от който Кадис остава встрани.

Когато косата му изсъхва, Грегорио Фумагал слиза и се оглежда в огледалото. Присъщо му е едно особено кокетство, което няма нищо общо с успеха в обществото или със светския живот, толкова повече, че при него няма помен и от едното, и от другото. В действителност при него всичко се ражда и умира дискретно: разтваря се в еднаквостта на неговото ежедневие, както заниманията с гълъбарника, така и с телата на мъртвите животни, които изкормва и възстановява с търпеливо умение. В неговия случай боядисаната коса и останалите грижи за външността не се дължат на желанието да изглежда млад или хубав, както е при други суетни мъже и контета. Става дума по-скоро за спазване на нормите, за една полезна дисциплина. Препараторът се грижи за себе си със строга взискателност, от ежедневното бръснене до хигиената на ноктите или на дрехите, които дава на една перачка от улица „Кампийо“, а глади той самият. Не може и да си представи друга възможност. За човек като него, лишен от семейство и приятели, свободен от съда на чуждите очи, които издават присъди за добродетели и слабости, това спазване на неотменима лична норма, се е превърнало в система за оцеляване. Ако няма вяра, ако няма свое собствено знаме — това, което го свързва със знамето от другия край на залива е само временен съюз, — дневният режим, личните навици, строгите правила, които нямат нищо общо с продажното и безполезно човешко правосъдие, са окопите, в които Фумагал се подслонява, за да оцелее в една враждебна територия, където няма отдих и покой, перспективите за бъдещето са оскъдни и смътни, а единствената утеха се изразява в пресъздаването на Природата с помощта на подплънки от слама, игла за кърпене и очи, направени от хартиена каша и стъкло.

„Не друг, а него дебна вече толкова. /Направи той едно невероятно зло нощес / — ако това е той, разбира се. / Не знаем нищо точно и се лутаме. / И аз самин се впрегнах в тази работа. / … Втурнах се веднага по следите му. / Познах едни, но други — не,/ и сам не знам, чии са те.“

Този абзац е обсебил Рохелио Тисон. Би могло да се каже, че преди двайсет и един века Софокъл е написал тези думи, мислейки именно за него. За това, към което са насочени сега разсъжденията на комисаря. Много внимателно полицаят прелиства пак страниците на ръкописа, изпълнен с едрия и ясен, почти писарски почерк на учителя Барул. Накрая се спира на друго от няколкото места, които, подобно на предишното, са отбелязани с кръстчета, направени с молив в полето:

„Сега, улучен от такава зла съдба,/неял, непил, седи посред убитите/от меча му животни. Неподвижен е./И той бездруго ще извърши някаква беда…“

Обзет от напрежение, Тисон оставя ръкописа на масата. Това за умъртвения добитък съвпада до голяма степен с образа, който си спомня: момичета, чиито гърбове са така разкъсани от камшични удари, че костите им се виждат. Минало е време от последния случай, но той не може да мисли за друго. Един хирург от Кралската армада, стар познат, в чиято дискретност има доверие, потвърди подозренията му: използваният камшик не е обикновен, от въже или кожа, дори не е от тънката, по-здрава и яка бича жила. Става дума за специален камшик, изплетен вероятно от метални жици. Творение на злото, инструмент, създаден да наранява, да раздира до смърт, откъсвайки парчета жива плът при всеки удар. Това означава, че престъпленията, извършени от човека, който го използва, не могат да бъдат приписани на внезапен порив, на случаен изблик някъде по улиците. Който и да е убиецът, той е далеч от случайните импулси. Излиза с мисълта да търси жертви, след като грижливо и с наслада е подготвил всичко. И е готов да причини много болка, убивайки.

Прекалено е трудно, казва си Тисон. Поне предвид материала, с който разполага. Все едно да търси игла в купа сено, в град, който поради прииждането на случайни хора заради войната и френската обсада, почти е удвоил населението си и то надхвърля 100 000 жители. За да го пресее, не е достатъчна широката мрежа от осведомители, която с време и търпение плете от години: проститутки, просяци и всякакъв род агенти и информатори. Дори един енорийски свещеник, предпочитан изповедник в „Сан Антонио“, е заведен в неговия списък, а в замяна на това комисарят подминава някои негови особени разбирания — открити с голяма дискретност от Тисон — за проповядване на християнското учение сред жените грешници.

В края на краищата, едни го правят срещу пари, други срещу безнаказаност или привилегии, трети от желание да си оправят сметките с ближните, с политиката, със света, към който се стремят или който ненавиждат. На неговата възраст и при неговия занаят Рохелио Тисон знае всичко, което трябва да знае за тъмните кътчета на човешката природа — или поне вярва, че го знае. Известно му е точното местонахождение на определената точка, в която хората се пречупват, рухват, започват да сътрудничат или загиват, безкрайната способност за низост, до която може да стигне всеки, ако се озове в подходящите обстоятелства или те му бъдат осигурени.

Комисарят се надига намусен и крачи из дневната, взирайки се разсеяно в гърбовете на книгите, подредени по рафтовете в шкафа. Знае, че в тях се намират някои отговори, но не всички. Няма ги дори в ръкописа с поизбеляло мастило, който се намира на бюрото му, с кръстчетата, направени с молив, бележещи абзаци, които по-скоро вдъхват у него тревога, отколкото да му разкриват нещо. Въпроси, водещи до нови въпроси, несигурност и безпомощност. И докато последната дума все още се върти в главата му, Тисон прекарва пръсти по затворения от години капак на пианото, на което вече никой в къщата не свири. Това, което той може да знае, въпросите и лисващите им отговори, несъмнено е много полезно за работата на един полицейски комисар, но не покрива всички необходими фронтове в този пълен с емигранти, войска и цивилно население Кадис. Поначало всеки новодошъл е длъжен да даде сведения за себе си в местната съдебна палата, да обясни целта на пребиваването си, за да получи, ако бъде счетено за уместно, разрешение за такова. За хората с недостатъчно средства трудностите са огромни — подкупът не е по джоба на всекиго, експерт калиграф, който да завери фалшиви документи не се намира за по-малко от 150 дуро. Затова трафикът на хора, със съпътстващата го бюрокрация, се е превърнал в търговия, в която участват наравно както капитани на кораби, така и чиновници, военни и контрабандисти. Самият Тисон, в качеството си на комисар от криминалната полиция не е чужд на въпросната търговия. Официалната тарифа за опрощаване на престъплението, извършено при нелегално влизане в Кадис, стига до хиляда реала за семейство с деца, и още няколкостотин, ако ги придружава слугиня. Такива въпроси той придвижва за четвърт от сумата. Или за половината — понякога прибира дори цялата, когато става дума да се отсрочи или да се остави без последствие нареждане за експулсиране, подписано от регентството. В края на краищата търговията си е търговия. И животът си е живот.

Приближава се до вратата, която води към другите стаи и наостря уши. Цари пълна тишина, но той знае, че жена му е там, в предпочитаната от нея стая, със стиснати устни и сведен поглед, бродира или гледа към улицата през капаците на балкона. Неподвижна както винаги: бездушна като сфинкс и мълчалива като упрек на устните на призрак. А броеницата, с която в други времена не се разделяше, сега е забравена в едно чекмедже на кутията за шиене. Няма и запалени лампи пред образа на Иисус, поставен под кристално стъкло в коридора. От много време вече никой не се моли в този дом.

Комисарят отива до прозореца, отворен към „Аламеда“ и просторната панорама на залива. Далеч, на две-три левги от Кадис, срещу Ел Пуерто де Санта Мария, два английски кораба, ескортирани от испански канонерки, обстрелват вражеския форт при Санта Каталина. С невъоръжено око се различават димът от бордовите залпове, влачен от бриза, малките бели пирамиди на опънатите платна на корабите и лодките, които пресичат взаимно пътищата си при маневрирането. Платна се виждат и срещу Рота. Заслушан внимателно, Тисон чува от време на време далечния екот на оръдията и отговора на френските батареи от сушата. От прозореца не може да види пейзажа към югоизточната част на града, откъм сушата. Освен това, което всички знаят — че преди дни е имало кръвопролитна битка при хълма на Пуерко — няма друга информация как вървят нещата там. Говори се, че сраженията по цялата линия продължават и че в различни точки на брега е имало стоварване на испански партизански отряди, предназначени да разкъсат вражеските позиции. Тази сутрин, след като беше предал няколко затворника в Кралския затвор, комисарят можа да надникне от укреплението „Мартирес“ и да установи, че оттатък провлака и остров Леон боровете на Чиклана продължават да горят.

Това обаче не е неговата битка. Или поне той не я чувства така. Рохелио Тисон никога не се е опитвал да лъже сам себе си. Знае, че при едни по-различни обстоятелства неговият занаят би го поставил напълно естествено в служба на натрапения крал в Мадрид, какъвто е случаят с негови колеги от зоната, окупирана от французите. Не по идеологически причини, а просто по стечение на обстоятелствата. Той е държавен служител и единствената му идеология е тази на установената йерархия. Един полицай винаги си остава полицай и всяка власт има нужда от услугите и опита му. Няма система, която да може да се поддържа по друг начин. Затова, независимо от идеологиите и знамената, методите си остават едни и същи. Освен това Тисон обича професията си. Има талант за нея. Притежава точната доза от липса на скрупули и наемническо бездушие, изисквани от работата му, и съзнава това. Роден е за полицай и като такъв е преминал обичайната стълбица: от обикновен агент до комисар с власт над живота, имуществото и свободата на хората. Не му е било лесно. И нищо не му е дошло наготово. Но е удовлетворен. Неговото бойно поле е градът наоколо му, древен и потаен, пълен с човешки същества. Те са суровината, с която работи. Неговото опитно и даващо плод поле. Неговият извор на власт.

Отдръпва се от прозореца и отива пак при писалището. Неспокоен е. Мисли си, че се разхожда като звяр в клетка. А това не му харесва. Не е типично за него. Усеща един тънък и отчетлив гняв, пронизващ като острие на кинжал, който в последно време разяжда намеренията му. А ръкописът на учителя Барул все така стои на бюрото и сякаш му се присмива. „Разпознавам някои следи, но други ме объркват“ препрочита той. Този ред е като трънче, забило се в самолюбието на Тисон. В душевното му равновесие, необходимо за един истински професионалист. Три момичета за половин година, убити по един и същ начин. За щастие, както отбеляза преди седмици губернаторът Виявисенсио, войната и френската обсада удобно изтласкват престъпленията на втори или трети план. Но това не намалява неприятното чувство, което изпитва комисарят: необичайният срам, който го разяжда отвътре всеки път, когато мисли за това, когато гледа смълчаното пиано в стаята и пресмята, че възрастта на мъртвите момичета почти отговаря на годините, на които би била днес онази, която някога караше клавишите да звучат.

Чувства пулсирането на глух гняв. Безпомощност, това е думата. Ярост, непозната преди, омраза, която се трупа у него ден след ден и противоречи на неговото разбиране за занаята му като нещо безстрастно, изключващо лично отношение. Някъде наблизо, сред безликото или хилядолико множество — „седнал неподвижен сред добитъка“ — се намира човекът, който е измъчвал злочестите момичета, докато накрая ги е убил. Всеки път, когато излиза на улицата, Тисон се оглежда на всички страни, проследява с поглед избрани случайни хора, движещи се в множеството и винаги заключава потиснато, че може да бъде всеки. Отишъл е и на местата, където са падали френските бомби, инспектирал е всяка подробност и е разпитвал съседите в напразен опит да накара смътното усещане, налудничавото подозрение, от които не успява да се отърве, да се материализират в знак или идея, в нещо, което да му позволи да направи връзка между намерение, факти и конкретни хора. Търси лица, които да крият намек за престъплението, макар опитът да го е довел до заключението, че няма външен белег, който да отличава злосторника, понеже жестокостта, проявена по отношение на момичетата или по какъвто и да било друг начин, може да се крие у всеки, когото среща. Не става дума за това, че светът е пълен с невинни, а точно за обратното: светът е пълен с хора, всички до един способни на най-лошото. Основният проблем на всеки добър полицай е да успее да определи точната степен на злосторност, присъща на себеподобните му, и съответната степен, до която те носят отговорност за някое причинено зло или за друго, което предстои да бъде извършено. Това, а не друго е справедливостта. Поне според разбиранията на Рохелио Тисон. Да натовариш всяко човешко същество с неговата специфична квота от вина и да го накараш да си плати, ако е възможно. Без милост.

— Тръгваме си!… Назад, бавно!… Размърдайте се, тръгваме си!

Щом чува гласа, Фелипе Мохара приключва със зареждането на пушката, слага шомпола на мястото му, отдолу и по дължината на цевта, и се озърта наляво и надясно. Да, наистина е време да се махаме, съгласява се той. Работниците от солниците и морските пехотинци, разгънати в стрелкова верига около мелницата на Монтекорто, започват да отстъпват приведени, като спират от време на време, за да се прицелят и стрелят натам, където малките димни облачета, бележещи мускетни изстрели, започват да се надигат откъм близката френска линия.

— Оттегляйте се към лодките, без бързане!… Полека!

С глух пукот един куршум вдига пясък по склона. Мохара не спира, за да види откъде са стреляли, но пресмята, че първите неприятелски стрелци трябва са на по-малко от петдесет крачки. За да ги принуди да не вдигат глави, той се надига малко, прицелва се и натиска спусъка. После вади нов фишек от патрондаша си, разкъсва със зъби навосъчената хартия, слага куршума и барута и ги натъпква с шомпола, докато отстъпва назад, шляпайки в калта, която се процежда между пръстите на босите му крака. Друг изстрел, по-неточен този път, изсвистява над главата му. Слънцето вече е високо, като дребни диаманти блестят солните кристалчета по бялата кора на локвите, покриващи след отлива малките лагуни, бреговете на речни ръкави, тесните проходи между островите и малките вътрешни канали. В един от тях, проснати в калта на брега, все така лежат труповете на французите, които е видял под първите лъчи на слънцето, малко след като са пристигнали. Двама са. Когато им бе заповядвано, той и другарите му минаха тук наблизо, разгърнаха се в стрелкова линия около току-що завзетата позиция и останаха там да възпрепятстват вражеската контраатака, докато в това време сапьорите рушаха брустверите от тиня и заслоните по Монтекорто, запушваха френските дула и предаваха всичко на огъня.

Днешният е третият ръкопашен бой, в който участва Фелипе Мохара, откакто се е включил в битката при Чиклана. Доколкото му е известно, след като французите възвърнаха позициите си, са последвали испански и английски набези по цялата линия. Това включва непрестанни акостирания и преследвания из каналите и по брега, от Санкти Петри до Трокадеро и Рота, където преди три дни са успели да акостират испанците, които, преди да отплават обратно, без да понесат щети, са разрушили всички бруствери, хвърлили са във водата неприятелската артилерия и поздравили населението от името на Фернандо VII. Носи се слух, че така или иначе битката при хълма на Пуерко не била толкова успешна, колкото се разправя, въпреки че англичаните се сражавали много упорито и неотстъпно, както те си знаят; и че генерал Греъм, сърдит на колегата си Лапеня заради държанието му по време на акцията, водил разгорещен разговор с испанците и отхвърлил титлата граф, херцог или маркиз — по въпроса с титлите Мохара не е много сведущ, — на Пуерко, която кортесите искат да му дадат, едни твърдят, че е заради разногласието с Лапеня, а други, защото му превели на английски какво означава Пуерко[1]. Във всеки случай търканията между едните и другите военни не са рядкост: испанците упрекват съюзниците, че са арогантни, а последните упрекват първите, че са недисциплинирани, и едните, и другите са прави. Фелипе Мохара сам се е уверил в това преди седмица. По време на един от набезите, при който беше предвидено в девет часа сутринта да се нападне френската батарея при Кото, половин рота английски морски пехотинци с осем водачи работници от солниците акостираха там и водиха три часа бой сами, защото испанската част — седемдесет души от полка на Малага, — дойдоха едва към обед, когато нападателите вече се качваха обратно по корабите. Самият Мохара се върна при лодките, като ругаеше и се отричаше от сънародниците си, нарамил един английски офицер, комуто оръдеен залп беше отнесъл половината ръка. Спаси го, рискувайки живота си, защото преди да започнат акцията, „барбунчето“ — на острова ги наричаха така заради червените мундири, — се беше отнесло крайно презрително към водачите от солниците, говореше на своя си език, но всичко му се беше разбрало. И Мохара искаше, ако англичанинът оцелее, за в бъдеще всеки път, когато погледне чукана си, да се сеща за него. За мръсния spaniard, на когото дължеше това, че рижата глава остана на раменете му.

Двамата мъртви французи лежат един до друг, почти един върху друг и кръвта им е обагрила в червено водата в малкия канал. Мохара не знае кой ги е убил, но предполага, че са часови, паднали в първия момент на набега, когато петдесет и четири испански моряци и морски пехотинци, дванайсет сапьора и двайсет и двама доброволци — работници от солниците — бяха дошли с лодки по канала Борикера и се бяха промъкнали на вражеския бряг под прикритието на нощта. Единият от мъртъвците е с прошарена коса, половината от лицето му е в калта, а другият, чернокос, с френски мустаци, е опрял гръб в гърба на другаря си, с отворени очи, половината му череп е отнесен от куршума, който го е убил. Работникът забелязва, че някой е взел пушките им, ремъците с мунициите и сабите, но не и златните халки, които мосютата имат навика да носят на ушите си. Фелипе Мохара е от хората, които уважават покойниците, доколкото това е възможно. При други обстоятелства би махнал халките внимателно, без да разкъса ушната мида или би прибягнал до бръснарския нож, както правят други. Не е безчувствен тип, а истински християнин. Но моментът не е подходящ за изискани маниери, при толкова много народ, изтеглящ се към големия канал, пък и мосютата са наблизо. Така че той разрешава проблема с резки дърпания, увива халките в кърпата си и я пъхва в пояса си, точно когато един потен гренадир от морската пехота, идващ приведен, тичешком, се спира, за да си поеме дъх и вижда края на операцията му.

— Проклятие — казва морякът. — Изпревари ме, приятелю.

Без да отговаря, Мохара взема пушката и се отдалечава, като оставя другия да претърсва трескаво куртките на мъртвите и да проверява дали в устите им има златни зъби, които да изтръгне с удар на приклада. Сред ниските храсталаци около солниците останалата част от испанците се оттегля, следвайки малките и по-големите канали, вливащи се в големия канал в околностите на Монтекорто, където се събират речните устия и често наводняват сушата. Близо до брега работникът от солниците забелязва дима над постройките около мелницата, които са целите в пламъци, и че голяма част от испанската войска се е натоварила вече на лодките, под защитата на огъня от две канонерки в залива Гайинерас, които стрелят на интервали по френските позиции. Вълната от залпове достига до Мохара като въздушен удар по тъпанчетата и гърдите му. От испанска страна като че ли няма загуби, освен няколко ранени, които могат да вървят сами. С тях вървят двама френски пленника.

— Внимавайте! — провиква се някой.

Френска бомба изсвистява и се взривява във въздуха, пръскайки осколки над канала. Мнозина — включително и Мохара — клякат в лодките и на брега, щом чуват трясъка. Но една малка групичка офицери, застанали до една ниска стена от камък и кирпич, остават прави, за да не накърнят воинското си достойнство. Работникът разпознава сред тях дон Лоренсо Вируес, със синия мундир с тъмнолилава яка, с шапката с червена кокарда и кожената чанта на гърба, с която не се разделя. Капитанът от инженерните войски е акостирал с нахлуващите сили, за да хвърли един поглед на неприятелските укрепления — Мохара предполага, че е направил и някои скици — преди сапьорите да ги сринат със земята.

— Хей, Фелипе! — Вируес като че ли се радва да види работника от солниците. — Щастлив съм, че те виждам жив и здрав. Какво става тук при вас?

Мохара си чисти зъбите. Дъвкал е копър, за да засити жаждата си — накарали са ги да слязат на сушата без вода и без храна — и по венците му са останали парченца.

— Нищо особено, дон Лоренсо. Връщат се мосютата, но бавно. Нашите се оттеглят под строй… Ще наредите ли нещо?

— Не. Тръгвам си веднага, с тези сеньори. Върви с другарите си. Тук всичко е готово.

Мохара се усмихва искрено.

— Носим ли хубави рисунки, капитане?

— Има някои, да — Вируес отговаря на усмивката му. — Успях да направя няколко.

Работникът докосва с пръст дясната си вежда в дружески поздрав, като подражава с уважение на козируването на военните. После изплюва парченце копър и се отправя спокойно към лодките. Мисията е изпълнена: още една вече е зад гърба му. Негово величество кралят, пленник във Франция или някъде там, би трябвало да е доволен от него. Изпълнил е дългът си. В този момент някой притичва наблизо. Това е подофицер от флота с два пистолета на кръста и стара куртка, кърпена на лактите. И много бърза.

— По-живо!… Махаме се!… Ще избухне!

Преди работникът да разбере какво има предвид той, страхотен трясък еква отзад и разпространяващата се вълна на една експлозия го достига, все едно че получава страховит удар в гърба. Тогава, объркан и уплашен, той се обръща да погледне и вижда, че навътре в сушата се издига огромна, черна димна гъба, от която хвърчат и падат на всички страни отломки от горящи дъски и пръти от укрепващите съоръжения. Сапьорите току-що са взривила френския барутен погреб на Монтекорто.

Свежият източен вятър разнася гъстата пушилка към канала и прикрива товаренето на последните мъже по лодките. В една от тях, притиснат между другарите си, Мохара усеща, че въздухът мирише толкова силно на сяра, та на човек може да му се доповръща. Но той много отдавна вече не повръща.

Неделя е и пукнатата камбана на „Сан Антонио“ оповестява края на службата в дванайсет часа. Седнал на маса до вратата пред сладкарницата на Бурнел, под железните подпори на балконите, боядисани в зелено, препараторът Грегорио Фумагал отпива от чаша приятно топло мляко и наблюдава богомолците, които излизат от църквата, разпръсват се сред мраморните пейки и насадените в сандъчета портокалови дръвчета, или се отправят към широкото пространство около площада, където чакат кабриолети и носилки. Последните се ползват само от дамите и от възрастни хора, защото денят е приятен и хората предпочитат да се разходят както обикновено пеша към улица „Анча“ или „Аламеда“. Както всяка неделя в този час, тук са видните личности на града или тези, които претендират да бъдат такива: благородници, едри търговци и хора от доброто общество, богати бежанци, офицери от армията, флота и местната милиция. По площада преминава непрекъснат поток от униформи с вензели, звезди, панделки и нашивки, копринени чорапи, сюртуци и фракове, ниски меки шапки и цилиндри, както и традиционни плащове, двувърхи шапки, тук-там има и някоя с три върха, понеже сред по-възрастните хора не липсват такива, които се обличат по старата мода. Дори малките момчета вървят в униформи и в редици, в духа на времето, в което живеят, облечени в пълни парадни униформи, в зависимост от рода войска, в която служат родителите им или от техния каприз — има момчета в мундири, с малки шпаги и шапки, на които по последна мода блестят червени кокарди с монограм „Ф VII“ — крал Фернандо VII.

Препараторът има собствени разбирания относно зрелището, на което присъства. Той е човек на науката и книгите, или поне се смята за такъв. Това освобождава погледа му — аналитичен и хладен, като на неподвижните животни в кабинета му, — от всякаква благосклонност. Гълъбите, които, излитайки от неговия покрив, тъкат, или помагат в тъкането на мрежата от прави и криви линии по картата на града, въобще не могат да бъдат сравнявани с всички тези фазани и пауни, разперили опашки, пресъздаващи низостта на своя продажен, западащ свят, осъден от неумолимия ход на Природата и Историята. Грегорио Фумагал е убеден, че дори кортесите, заседаващи в „Сан Фелипе Нери“ няма да променят нещата. Не може да се очаква, че една бъдеща Магна харта[2], изготвена в голямата си част от духовници — половината депутати са именно такива — или от благородници, привърженици на стария режим или част от него, ще бъде ръката, която ще помете всичко това. По този път, с Конституция или без нея, както и да го маскират, испанецът ще си остане един жалък пленник, без душа, разум и добродетели, комуто безчовечните тъмничари никога няма да позволят да види светлината. Един нещастник, подчинен безусловно на хора подобни нему, нещастник, чиято глупост, леност и суеверие го кара да си представя тези хора като миропомазани свише: земни богове с хермелинови наметала и раса в пурпурно и в черно, които винаги, под всички небеса и на всички географски ширини, са се възползвали от недостатъците на човека, за да го поробват, да го превръщат в порочно и бедно същество, да смазват куража и героичните му пориви. Фумагал, читател на чуждестранни, забранени книги — барон Холбах е негов ментор от двайсет години насам, откакто в ръцете му попадна едно френско издание на „Система на природата“, книгата, издадена за първи път в Лондон под името на Мирабо[3], — е на мнение, че Испания е изгубила възможността да издигне една гилотина в подходящия момент: шанса да се пролее река от кръв, която да прочисти, съгласно природните закони, смърдящите Авгиеви обори на тази нецивилизована и нещастна земя, вечно покорна на фанатични свещеници, подкупни аристократи и изродени и некадърни крале. Но смята също така, че още има възможност да се отворят прозорците, за да нахлуят свежият въздух и светлината. Този шанс е на половин левга разстояние, от другата страна на залива, носят го императорските орли, които могат да разкъсат в своята ярост, с хищните си нокти черното войнство, държащо в окови част от Европа.

Фумагал наквасва разсеяно устни с козето мляко. Някои дами, придружавани от съпрузите си, всички с броеници и молитвеници, подвързани с фина кожа и инкрустирани със седеф, се спират пред сладкарницата. Докато сеньорите стоят прави, палят пури, издевателстват над механизмите, с които навиват часовниците си, поздравяват познати и заглеждат другите преминаващи дами, жените им сядат на някоя свободна маса, поръчват разхладителни напитки и сладкиши, и бъбрят за онова, което ги интересува: сватби, раждания, кръщенета, погребения. Обсъждат се само семейни или светски въпроси. Нито едно директно споменаване на войната, освен някое оплакване от цената на една или друга стока и от липсата на сняг — преди френската окупация го носеха в каруци от Ронда, — за да разхлаждат напитките. Фумагал ги наблюдава крадешком, със скрита неприязън. Презрението отдавна го е откъснало от съвместния живот на останалите хора: чувства го като почти физическо неразположение, което го кара да се размърда на стола си. Почти всички жени са в черно или в тъмни цветове, пазят ярките цветове за ръкавиците, чантите и ветрилата, главите им са покрити с леки, дантелени шалове, под които надничат букли, къдрици, кокове и масури. Някои от тях имат на ръкавите си, по последна мода, дълги редици копчета, от лакътя до китката. При жените от простолюдието въпросните копчета са от месинг, но при тези тук те са от злато и брилянти, подобно на онези, които се виждат по жилетките на господа съпрузите им. Всяко едно от тези копчета, пресмята Фумагал, сигурно струва поне двеста песо.

— Какво е това? — пита една от сеньорите, като моли приятелките си да замълчат.

— Не чувам нищо, Пиедита — казва друга.

— Мълчи и слушай. В далечината.

Силен, но глух грохот, много далечен, долита до масичките на сладкарницата. Дамите и съпрузите им, както и останалите минувачи, започват да гледат тревожно към ъгъла с улица „Мургия“, където се намира кафене „Аполо“. За момент разговорите секват, хората се опитват да разберат дали става дума за обикновен оръдеен изстрел, какъвто ежедневно си разменят Пунталес и Трокадеро, или пък французите — възвърнали предишните си позиции след случилото се в Чиклана, — пращат бомби от онези, които се стремят да стигнат центъра.

— Няма нищо — успокоява се доня Пиедита и се връща към сладкишите.

Изпълнен с ледена злоба, препараторът гледа на изток. От тази посока, мисли си той, един ден ще дойде жаркият вятър, който ще постави нещата на местата им: огнедишащият меч на науката, който постепенно напредва, нажежава се и хвърля червени пръски из този град, заинатил се да стои встрани от хода на Историята. Този меч ще стигне до този площад. В това е сигурен той и в името на това работи, рискувайки живота си. В името на един бъдещ свят. Той ще стига все по-далеч, докато, рано или късно, не покрие изцяло с отметките си това нереално пространство, обитавано от същества, които отдавна също са нереални. Този гноен абсцес, който крещи и моли за благодетелния нож на хирурга. Този прът, твърдоглаво и самоубийствено препречен в колелата на колесницата на разума и прогреса.

Дамите продължават да бърборят, предпазвайки лицата си от слънцето с отворените ветрила вместо с чадърчета. Докато ги наблюдава скришом, по устните на Фумагал неволно заиграва жестока усмивка. След миг, дал си сметка за нея, той я прикрива с нова глътка от чашата с мляко. Ще паднат бомби върху тези златни и диамантени копчета, ликува той. Върху копринените шалове, ветрилата, атлазените обувки. Върху къдриците.

Безмозъчни твари, казва си той. Евтина и болна измет на човечеството, изложена от раждането си на заразата да греши. Би му се понравило да закара някоя от тези жени в дома си като необикновен трофей сред другите обичайни експонати, които го красят, в това число и уличното куче, последната му работа, сега удовлетворяващо изправено на четирите си крака, вперило стъклените си очи в празното пространство. И там, в уютния и хладен полумрак на кабинета си, би разрязал голото тяло на въпросната жена върху мраморната си работна маса, за да я препарира.

Мислейки за това, препараторът получава неуместна ерекция — носи тесен панталон с отворен сюртук и мека шапка, — за да я прикрие, е принуден да прехвърли крак върху крак и да промени позата си. В края на краищата, заключава той, свободата на човека не е нищо друго, освен една от вътрешните му потребности.

Шум от разговори. Музика няма, защото са Велики пости. Що се отнася до останалото, малкият дворец, нает от английския посланик за празника — „прием“ е дискретният термин, използван от почит към изискванията на религията за периода — блести от свещници, сребро и фин кристал сред цветя, под запалените полилеи на тавана. Чества се англо-испанския успех при хълма Пуерко, макар да се говори, че става дума за дипломатическа маневра с цел смекчаване на напрежението между съюзниците след разправията между генералите Греъм и Лапеня. Може би това е причината този път приемът на посланик Уелсли да не се организира в резиденцията му на улица „Амаргура“, а на неутрален терен, чието ползване е струвало — тези подробности вълнуват много Кадис — 15 000 реала наем, които регентството току-що е прибрало, тъй като сградата е собственост на маркиз Де Масатлан и е конфискувана по причина, че бившият собственик се е заклел във вярност на натрапника Жозеф Бонапарт. Колкото до похапването, не е кой знае какво: испански и португалски вина, английски пунш, който никой, с изключение на британците, не опитва, банички с риба, плодове и разхладителни напитки. Всички разходи са отишли за осветление — от свещи и лампи, така че къщата сияе ослепително от стълбите до салоните. На улицата, където прислужници в ливреи посрещат гостите, има фенери и запалени факли. Светилници озаряват терасата, която гледа към улицата, минаваща край крепостните стени и потъваща в мрака при залива, където се виждат само далечни светлини, някъде към Ел Пуерто де Санта Мария, Пуерто Реал и Трокадеро.

— Ето, влиза вдовицата на полковник Ортега.

— Прилича повече на държанка на сержант, отколкото на вдовица на полковник.

Всички се смеят, жените прикриват смеха си зад ветрилата. Както винаги, братовчедът Тоньо е пуснал шегата. Той е седнал по средата на един диван, заобиколен от кресла и табуретки, близо до голямата стъклена преграда на терасата, около него са насядали Лолита Палма и други омъжени и неомъжени дами от Кадис. Общо половин дузина сеньори и сеньорити. Няколко джентълмени стоят до тях и им правят компания, с чаши и пури в ръце, облечени в тъмни фракове, с бели вратовръзки или дантелено жабо върху нагръдниците, както и много ниско изрязани жилетки, каквато е модата. Има и двама испански военни с парадни униформи и един млад депутат от кортесите, на име Хорхе Фернандес Кучийеро, делегат от Буенос Айрес, приятел на семейство Палма.

— Не бъди лош — укорява го мило Лолита и подръпва братовчеда Тоньо за ръкава.

— Затова сядате при мен — отговаря другият с добродушна непринуденост. — За да съм лош.

Братовчедът Тоньо — Антонио Карденал Угарте — е роднина, стар ерген, който винаги е поддържал отлични отношения със семейство Палма, и който от години посещава почти ежедневно, изпълнявайки нещо подобно на ритуал, дома на Лолита и майка й. Той е на всяка манджа мерудия, особено когато остави под ватерлинията поредната бутилка мансаниля, изпречила се пред очите му. Редовен посетител на кадиските кафенета, много висок и недодялан, малко късоглед и понапълнял от годините, той се облича с приятна небрежност: има навика да носи очила, кривнати на носа, вратовръзката му е вързана небрежно, жилетката му е вечно посипана с пепел от хавански пури. Финансовото му положение е добро, въпреки че не е работил и ден през живота си: никога не става преди обяд и живее от рентите, носени от хаванските му ценни книжа, чийто приток не е секнал въпреки войната. Що се отнася до останалото, чужд на политиката, братовчедът Тоньо е приятел на всички. Винаги изобретателен и духовит, поради неизменното си добро настроение той се превръща в душата на всяка компания, щом се появи на някое събиране. Притежава необикновено умение да привлича около себе си младите хора, най-хубавите и жизнерадостни дами; и няма празненство, колкото и официално да е то, на което групичката около него да не се открои с глъчка и веселие.

— Въобще да не ти минава през ума да си вземеш нещо от подносите, момиче. Храната е отвратителна. Нашият съюзник Уелсли е изхарчил всичко за свещи: много блясък, а иначе нищо.

Скандализирана, Лолита Палма слага пръсти на устните му, отправяйки кос поглед към английския посланик. Облечен в мундир от тъмнолилаво кадифе, с черни копринени чорапи и обувки с големи сребърни катарами, братът на генерал Уелингтън посреща гостите до вратата на салона. Край него стоят няколко офицери — в червени мундири, от армията, и в сини мундири със златни галони, униформата на британския флот. Сред тях, надменен и с неприветливо изражение, червен като сварена скарида, стои генерал Греъм. Героят от битката при хълма Пуерко.

— Не говори толкова високо, ще те чуят.

— Нека ме чуят, по дяволите. Ще ни уморят от глад.

— Но нима за това нямат вина французите? — пита закачливо един от господата. Той е много добре сложен военен, отличил се на остров Леон. Лолита го познава от една от малкото вечеринки, които посещава понякога, в дома на кръстницата си доня Кончита Солис. Офицерът е неин племенник. Казва се Лоренсо Вируес. От Уеска е. Капитан от инженерните войски.

— Какви французи бълнувате — шегува се братовчедът Тоньо. — При тези отвратителни банички няма съмнение: врагът е проникнал в нашите редове.

Нови смехове. Братовчедът Тоньо ниже един след друг пикантните анекдоти и гръмогласни смехове — по детски звучни — отекват в този ъгъл на салона. Дамата, която се смее най-много, като изключим него самия, и тръска къдрици, е Кура Вилчес, най-добрата приятелка на Лолита Палма: дребна, хубава, позакръглена, но с добра фигура, която тази вечер е подчертала с турски шал, вързан под бюста, над туниката си от фин креп. Омъжена е за кадиски търговец с добро положение, който пътува много и й позволява доста свобода в разумни граници. Бъбривостта и доброто й настроение са неизчерпаеми и тя се разбира отлично с братовчеда Тоньо. Двете с Лолита се познават от малки: учили са в пансиона за млади сеньорити на доня Рита Норис, прекарвали са заедно летни ваканции в Чиклана между боровете и морето. Свързват ги и споделени тайни, преданост и безгранична обич.

— Още нещо разхладително, Лолита? — предлага капитан Вируес.

— Да. Лимонада, ако обичате.

Офицерът се отдалечава в търсене на лакей с поднос, докато братовчедът Тоньо обяснява на дамите как Светата инквизиция — чието отменяне напоследък е обект на разгорещени дебати в „Сан Фелипе Нери“ — счита, че дюкяните на мъжките панталони са неморални, и се обявява в защита на по-благоприличния начин на закопчаване — с парче отпред, закопчано от двете страни.

— Препоръка, която аз самият изпълнявам дословно. Вижте, скъпи дами. Няма да се осъждам на вечни мъки заради няколко копчета повече или по-малко.

Обяснението, направено с обичайното му остроумие, отприщва нови смехове, съпроводени с усилено размахване на ветрилата. Наоколо се виждат няколко раса на духовници. Група мъже без дами разговарят прави около една маса. Лолита познава почти всички от тях. В по-голямата си част са млади хора, от групата на реформаторите, която започва да става известна като „свободна“ или „либерална“, а сред тях има и няколко депутати от кортесите: прочутият Аргуейес, водач на групата, и Хосе Мария Кейпо де Ляно, граф Де Торено, който, въпреки че е още момче, вече е делегат на Астурия. Правят им компания литераторът Кинтана, поетът Франсиско Мартинес де ла Роса[4] — хубав, с циганска красота и големи очи, младият Антониете Алкала Галиано, син на бригаден генерал, загинал при Трафалгар, когото Лолита познава от малка, и Анхел Сааведра, херцог Де Ривас: двайсетгодишен, с чин капитан, той привлича погледите на дамите не само с цветущата си младост, с акселбантите на генералния щаб, красящи мундира му и с елегантните руски ботуши „a la Suvarov“[5], но и защото вече е бил тежко ранен в битката при Оканя и челото му е превързано заради удар с щик, получен в сражението при Чиклана. В друга група, наобиколени от офицери и адютанти, се намират губернаторът Виявисенсио, генерал-лейтенантът дон Кайетано Валдес, командващ леките военноморски сили в залива, и генералите Блейк и Кастейанос. Генерал Лапеня, който е много разгневен на англичаните, не се мярка никъде. Сред останалите мундири изпъкват с пъстротата си униформите на доброволческите корпуси, отрупани с шнурове и галони в обратна пропорционалност на близостта им с фронта, където се водят сражения. Колкото до жените, лесно е да се различат кадиските дами от аристократичните или заможни чужденки: последните все още се обличат по френски маниер, с високи талии, а тукашните — по английски, с по-забулени деколтета и строги цветове. Някои от по-възрастните емигрантки още носят косите си на къдрици на челото и подстригани на тила, в прическата, наречена „гилотина“ по мода, от години забравена тук.

Самата Лолита Палма както обикновено е облечена дискретно. Тази вечер се е отказала от обичайното черно или сиво в полза на синя рокля с пристегнат корсаж и ниска талия, дантелена мантиля със златисти нишки покрива раменете и косата й, прибрана с две малки сребърни гребенчета. Като единствен накит носи на шията си една фамилна камея в златен обков. Тя почти никога не присъства на приеми от този вид, освен ако не го налагат търговските й интереси. Поканата на английския посланик пристигна в момент, когато „Палма и синове“ иска да подпише договор за доставка на мароканско говеждо месо, предназначено за британските войски. При тези обстоятелства е препоръчително да се яви за малко и да бъде видяна, но има намерение да се оттегли рано.

Капитан Вируес се връща, следван от един прислужник, който носи лимонада на поднос. Фернандес Кучийеро, който току-що е получил писмо от семейството си в Буенос Айрес, разказва как се развиват събитията в Рио де ла Плата, където въстаническата хунта[6] отказва да приеме властта на регентството. Докато взема чашата и благодари на офицера за любезността му, Лолита вижда с изненада, че в салона влиза дон Емилио Санчес Гинея, придружаван от сина си Мигел и морския капитан Лобо: двамата търговци са в тъмни фракове, а корсарят — със синя сукнена куртка с позлатени копчета и бял панталон. Присъствието на последния леко я смущава и това не е за първи път. Не й е ясно защо Санчес Гинея го водят тук. В края на краищата той е само младши партньор в начинанието, техен подчинен. Служител на всички тях. Или почти служител.

— Виж ти — отбелязва капитан Вируес, който е проследил посоката на погледа й. — Кого виждаме тук… Човекът от Гибралтар.

Лолита се обръща към офицера с почуда.

— Познавате ли го?

— Не много добре.

— Защо от Гибралтар?

Вируес не отговаря веднага. Когато накрая го прави, усмивката му е някак странна.

— Двамата бяхме пленници там, през хиляда осемстотин и шеста.

— Заедно ли?

— Не съвсем.

На Лолита Палма не убягва пренебрежителният тон на репликата, но не иска да бъде недискретна, нито пък да проявява прекален интерес. Вируес се присъединява към общия разговор. От дивана Лолита вижда как Санчес Гинея поздравява посланика и някои гости, а после, щом я зърва, тръгва към нея, прекосявайки салона. Синът му Мигел и корсарят го следват на разстояние от няколко крачки. Водена от импулс, който сама не може веднага да разбере, тя става и отива да пресрещне стария търговец. Казва си, че не й се иска да приеме поздравленията му пред останалата част от групичката, най-малко пък пред Вируес, който се усмихва така особено.

— Много си красива тази вечер, Лолита. Ако можеше баща ти да те види…

Разменят си сърдечни любезности. Към поздравленията се присъединява Мигел Санчес Гинея, вежлив и представителен, макар и малко нисък, с черти, много подобни на бащините си. Капитан Лобо е останал отзад и наблюдава сцената, а когато Лолита накрая го поглежда, той кимва леко с глава, без да мръдне от мястото си или да отвори уста. Тя хваща под ръка дон Емилио и го завежда настрани, като снишава гласа си.

— Как ви хрумна да го доведете тук?

Старият търговец се оправдава. Пепе Лобо работи за него, а също и за нея. Това е най-подходящият случай да бъде представен на някои хора, англичани и испанци — полезни познанства за работата, която има да върши. Няма да е излишно да се смажат пантите на вратите, за да не скърцат. Това е Кадис.

— За Бога, дон Емилио. Той е корсар.

— Несъмнено. И в неговото начинание ти си инвестирала толкова, колкото и аз. Имаме интерес, както ти, така и аз.

— Но на този прием… Проявете отговорност. Всяко нещо на мястото си. И с времето си.

Тя се озърта, обзета от неудобство, докато произнася тези думи. Санчес Гинея гледа нея.

— Имаш предвид какво ще кажат хората ли?

— Разбира се.

— Не разбирам това желание да се държиш настрана. Той е моряк като всички останали. Е, вярно е, че е готов да поема повече рискове от обикновеното.

— За пари.

— Като теб самата, скъпа моя. И като мен. Този стимул има традиция в града ни, осветена от времето като всяка друга.

Лолита Палма гледа над рамото на събеседника си. На няколко крачки от тях, до Мигел Санчес Гинея, корсарският капитан изучава подноса с напитките, който му предлага лакей, облечен в ливрея. След миг, сякаш след кратък размисъл, завърта отрицателно глава. Когато вдига поглед, очите му срещат погледа на жената, която веднага отмества очи.

— На вас ви харесва този човек. Казахте ми го.

— Да. И на Мигел също му харесва. Той е компетентен и сериозен. Работата, която му предстои, е такава, че трябва да можем да разчитаме на него. Така би трябвало да го виждаш и ти.

— Е, на мен никак не ми допада.

Търговецът я поглежда изпитателно.

— Наистина ли?… Поне малко?

— Нали ме чухте.

— Въпреки това ти прие да участваш в съдружието.

— Това е различно. Приех, както в много други случаи.

— Тогава имай ми доверие, както в много други случаи. Никога не си съжалявала за това. — Санчес Гинея е взел ръката й и я потупва с обич. — А и не искам от теб да го каниш да пиете шоколад.

Лолита освобождава ръката си, опитвайки се да не бъде прекалено рязка.

— Това е безочие, дон Емилио.

— Не, скъпа моя. Това е обичта ми към теб. Затова не разбирам какво ти става.

Сменят темата, защото Мигел Санчес Гинея идва да се включи в разговора. Корсарят продължава да стои встрани от тях, на моменти Лолита Палма го проследява с поглед, докато той се движи бавно из салона, с ръце на гърба, със спокоен и малко разсеян вид. Може би не изглежда много на място, макар Лолита да решава, че това е изцяло нейна фантазия, защото след малко, когато поглежда отново, го вижда да разговаря непринудено с лица, които преди това като че ли изобщо не е познавал.

— Вашият капитан Лобо бързо установява контакти — обръща се тя към Мигел Санчес Гинея.

Мъжът се усмихва, палейки пура.

— За това е дошъл. Не е от хората, които няма да извлекат полза от място като това, или от което и да е друго. Ако падне в морето, ще му покарат хриле или перки.

— Баща ти казва, че ти е влязъл под кожата.

Мигел изпуска дим с весел смях. Двамата с Лолита се познават от деца. Заедно са играли в покрайнините на фамилните вили, под боровете на Чиклана. Тя е кръстница на големия му син.

— Мъж от главата до петите — казва накратко той. — Днес такива се срещат рядко.

— И добър моряк, по думите ти.

— Най-добрият, когото познавам. — Мигел престава да дърпа от пурата, за да посочи с нея корсаря, който сега разговаря с адютанта на генерал Валдес. — Той е хладнокръвен човек, от онези, които не се разстройват, когато ги връхлети буря, а вятърът не позволява да се доберат до брега и троши мачтите… Ще вземе добра плячка, ако има късмет.

— Бил е в Гибралтар, ако не се лъжа.

— Бил е много пъти. Веднъж като пленник на англичаните. Преди години.

— И какво е станало там?

— Избягал. Просто така, под носа им. Откраднал кораб.

Хора идват и си отиват, поздравяват се, събират се на групички, коментират хода на войната и сделките, двете неща често вървят ръка за ръка. Лолита Палма е от жените, които се намесват в този род разговори — това винаги удивлява чужденците, макар че с присъщото си благоразумие тя най-често слуша внимателно и не бърза да изказва мнение, дори когато й го поискат. Дълго време при нея и Санчес Гинея идват познати, които обсъждат търговски въпроси и изразяват тревогата си от бунтовете в американските територии и блокадата на Буенос Айрес — добре че Куба все още е лоялна към метрополията, при този хаос от другата страна на Атлантика опортюнисти и авантюристи ловят риба в мътна вода. За цената, която англичаните рано или късно ще ги накарат да платят за помощта във войната в Испания.

— Извинете ме, сеньори. Уморена съм и мисля да се сбогувам.

Оттегля се за няколко минути в тоалетната, където се освежава малко. Когато се връща, открива, че капитан Лобо се е изправил точно на пътя, който тя трябва да измине, за да се присъедини към групичката, откъдето звучи смехът на братовчеда Тоньо. След като премисля малко, Лолита решава, че корсарят е изпълнил този ход — няма случайности при подобни маневри, в подобие на курса на кораб, стараещ се да препречи пътя на друг: изчислявайки позицията в определен момент и заставайки в очакване в дадена точка на океана, бдителен и търпелив. Изглежда го бива в тоя вид сметки.

— Исках да ви благодаря.

— За какво?

— За това, че участвате в начинанието.

За първи път го вижда отблизо и разговарят. Преди месец, в кабинета на улица „Балуарте“, са се видели само за миг. А и там беше Санчес Гинея. Подозрителна, Лолита се пита дали старият търговец или синът му не са посъветвали моряка да я пресрещне.

— Не зная дали сте в течение — добавя той. — Тръгваме на лов до седмица.

— Зная. Дон Емилио ми каза.

— А на мен ми каза, че вие не обичате корсарите.

Прямотата му се смекчава от лека усмивка. Точно толкова нахалство, колкото да не премине в неуважение или неучтивост. Хриле, беше отбелязал Мигел преди малко. Ако падне в морето, ще му покарат хриле.

— Сеньор Санчес Гинея понякога говори прекалено много. Но не виждам по какъв начин влияе това на вашите задължения.

— Не им влияе. Но навярно е уместно да ви обясня в какво се състоят те.

Отблизо лицето му не е неприятно, макар и лишено от изящество. Голям нос, грубоват профил. Лолита забелязва, че има белег, полуприкрит от бакенбардите и яката на куртката, който върви диагонално, започва от лявото ухо, минава под корените на косата му и завършва на тила. Светлите му очи са зелени, с цвета на току-що измито грозде.

— Зная отлично в какво се състоят — отговаря тя. — Отраснала съм сред кораби и товари, и неведнъж интересите на семейството ми са страдали заради хора от вашия занаят.

— Но не испанци, предполагам.

— Испанци или англичани, все едно. Според мен един корсар не е нищо повече от пират с разрешително от краля.

Никаква ответна реакция. Нищо. Светлите очи продължават да я гледат спокойно. Очи на котка, променящи се в зависимост от светлината, установява тя.

— Но все пак вие — една усмивка смекчава възражението — участвате, защото може да спечелите.

Тонът на моряка е по-скоро сдържан, отколкото благовъзпитан. В тона му се долавя някаква поучителност, без да се стига до крайност. Без украси. В този глас и в твърдите, подчертано мъжествени черти на човека пред себе си Лолита Палма долавя скромен произход. А думата „мъжествени“, заключава тя, в случая е съвсем уместна. Би могла да си го представи като здрав и силен селянин, от онези, които всеки ден превиват гръб над посевите, или като нахакан побойник от кръчма, пълна с цигарен дим, пот и навахи. Последното, мисли си тя тревожно, сигурно е вярно. Не е трудно да си го представи човек в някой от долнопробните бордеи между Пуерта де Тиера и Пуерта де Мар, или в онези от Калета, преливащи от шумотевица и леки жени. Относно последното, дон Емилио Санчес Гинея поне я предупреди. Този прям поглед не е на джентълмен, а той и не дава вид, че иска да мине за такъв.

— Моите мотиви са си моя работа, капитане. Предпочитам да не ги коментирам с вас.

Корсарят замълчава за миг, без да откъсва поглед от нея. Много е сериозен.

— Вижте, сеньора… Или предпочитате да ви наричам „сеньорита“?

— Сеньора. Ако обичате.

— Чуйте. В нашия ветроход вие с дон Емилио инвестирате пари, които бихте могли да вложите и в друго. Аз давам всичко, което имам. Ако нещо се обърка, вие губите само инвестицията си.

— Забравяте доверието, което имаме като корабовладелци…

— Така е. Но можете да си го върнете обратно. Имате с какво. Докато аз потъвам заедно с кораба.

Лолита завърта много бавно глава. Издържа погледа на мъжа, без да мигне.

— Продължавам да не разбирам необходимостта от този разговор. И какво точно е нужно да ми обяснявате.

За първи път мъжът като че ли започва да се чувства неловко. По лицето му сякаш пада лека сянка, която не му подхожда, като лошо скроен костюм. Или в неговия случай, мисли заядливо Лолита, добре скроен. Пепе Лобо гледа ръцете си — широки, силни, с къси нокти — и после отклонява очи, обхождайки набързо с поглед салона. Сега тя забелязва, че той носи същата куртка с изтърканите на лактите ръкави, с която е бил в кабинета на улица „Балуарте“: добре изчеткана и с изгладени ревери, но същата. А и платът на ризата, чиста и колосана, е леко излинял на яката над малката вратовръзка от черна тафта. По някаква необяснима причина това донякъде я разнежва. Макар че думата „разнежва“ вероятно е прекалено силна в този случай. И навярно опасна. Затова тя търси наум по-подходяща. Трогва я, може би — това става. Или я кара да се чувства по-непринудено.

— Не съм съвсем сигурен — отговаря морякът. — Никога не съм бил човек на многото думи… Обаче по причина, която не разбирам напълно, изпитвам необходимост да ви обясня нещата.

— На мен?

— На вас.

Лолита, която още не е преодоляла напълно предишната неловкост, посреща своето надигнало се наново негодувание почти с облекчение.

— Изпитвате необходимост? Да ми обяснявате на мен?… Чуйте, капитане, опасявам се, че си придавате прекалена важност.

Ново мълчание. Сега корсарят я гледа замислен. Сигурно е убивал хора, минава й неочаквано през ума. Докато ги е гледал с тези свои невъзмутими, котешки очи.

— Няма да ви притеснявам повече — казва внезапно той. — Съжалявам, ако съм ви засегнал, доня Долорес… Или… сеньора Палма?

Тя остава изправена и леко потупва със затвореното ветрило по другата си ръка, като се опитва да прикрие смущението си. Смущение, породено от факта, че се е почувствала смутена. На нейните години. Тя, собственичката на „Палма и синове“.

Мъжът кимва едва забележимо и понечва да се оттегли. Спира за момент, вече полуизвърнал се встрани. Изглежда, че още размишлява. Накрая вдига леко ръка в помирителен жест.

— Вдигаме котва във вторник, ако всичко е наред — казва той почти шепнешком. — Може би ще проявите интерес да посетите „Кулебра“. С дон Емилио и Мигел, разбира се.

Невъзмутима, Лолита Палма издържа погледа му. Без да мигне.

— Защо да проявявам такъв интерес? Била съм на борда на платноход и преди.

— Защото това е и ваш кораб. А на моя екипаж ще му дойде добре да види, че един от началниците, така да се каже, е жена.

— За какво би послужило това?

— Е, малко е трудно да се обоснове… Да кажем, че никога не се знае кога нещо може да се окаже полезно.

— Предпочитам да не се запознавам с вашия екипаж.

Изглежда, че това „вашия“ кара корсаря да се замисли. Секунда по-късно той свива рамене. Усмихва се разсеян, все едно вече е на друго място. Или на път за друго място.

— Те са и ваш екипаж. И биха могли да ви направят богата.

— Много се заблуждавате, сеньор Лобо. Аз вече съм богата. Приятна вечер.

Тя обръща гръб на корсаря и се сбогува с двамата Санчес Гинея, с Фернандес Кучийеро, с Кура Вилчес и с братовчеда Тоньо. Последният иска да я изпрати до вкъщи, но тя не му позволява. Добре си прекарваш с тези приятели, казва тя, а и аз живея съвсем наблизо. Във вестибюла, докато взема наметалото си, тя пак се натъква на Лоренсо Вируес. Офицерът също си тръгва, защото, както сам казва, трябва да е на остров Леон рано сутринта. Двамата слизат заедно по осветеното стълбище и излизат на улицата, минавайки покрай любопитните граждани, насъбрали се около каляските, осветени от свещи и факли. Лолита е сложила на главата си широката качулка на наметалото си от черно кадифе. Офицерът върви почтително от лявата й страна, с двувърхата си шапка, с наметало на раменете и сабята под мишница. Вървят в една посока и Вируес изразява изненадата си, че тя се прибира сама.

— Живея на три преки оттук — отговаря Лолита. — А и това е моят град.

Нощта е приятна и спокойна. Малко хладна. Стъпките им отекват по правите и добре павирани улици. Няколко маслени лампи осветяват образа на света Богородица на кръстовището при Старото консулство, където един нощен пазач с пика и фенер, щом разпознава Лолита и забелязва униформения й придружител, сваля шапката си.

— Лека вечер, доня Лолита.

— Благодаря, Педро. Лека вечер и на теб.

От терасите на Кадис, отбелязва капитан Вируес, днес може да се види кометата, която тези дни преминава през небето на Андалусия и за която всички говорят. Чакат ни невиждани бедствия и големи промени в Испания и Европа, така прогнозират познавачите на небесните знамения. Като че ли за такива предсказания е нужно да разбираш от някаква наука. Като се вземе предвид какво се случва.

— Какво е станало в Гибралтар?

— Моля?

Следва кратко мълчание. Чува се единствено шумът от стъпките им. Домът на Лолита Палма вече е близо и тя знае, че не разполага с много време.

— С капитан Лобо?

— А, да.

Изминават още малко разстояние, без да говорят. Сега Лолита върви бавно и Вируес се стреми да изравни крачките си с нейните.

— Били сте заедно, така казахте преди. Вие и той. В плен.

— Така е — потвърждава Вируес. — Мен ме заловиха англичаните при едно от нападенията им срещу нашата окопна линия, която се опитвахме да прекараме между кулата Диабло и форта Санта Барбара. Бях ранен и откаран в болницата на Голямата скала[7].

— Боже мили… Тежко ли бяхте ранен?

— Не особено — Вируес вдига хоризонтално лявата си ръка и обръща нагоре китката си. — Както можете да видите, закърпиха ме приемливо. Нямаше големи разкъсвания, нито инфекции, нито пък нужда да се ампутира. Три седмици по-късно се разхождах из Гибралтар, дал офицерската си дума да не правя глупости и в очакване на размяна на пленници.

— И там ли се запознахте с капитан Лобо?

— Да. Там се запознахме.

Разказът на военния е лаконичен: скучаещи офицери, които убиват времето и се хранят от милосърдието на англичаните или от малкото средства, получавани от испанска страна, в очакване на края на войната или на споразумение, което да им позволи да се приберат при своите. Все пак привилегировани, ако се сравни съдбата им с тази на обикновените войници и моряци, прибрани в затвори и понтони, за които вероятността за размяна почти не съществува. Сред двайсетината испански офицери, радващи се на правото да се движат свободно, след като са дали честна дума да не бягат, имало хора от армията и флота, а също и капитани на пленени корсарски кораби. Към последната група не можел да се причисли всеки, а само моряци с капитански чин, командвали кораби от определена категория и тонаж. Такива били двама-трима, единият от които бил Пепе Лобо. Движел се сам, не ходел с другите офицери. Изглежда се чувствал по-добре сред пристанищната сган.

— Леки жени и прочее, така ли? — позаинтересува се небрежно Лолита.

— Горе-долу. Във всеки случай средите, в които се движеше, не бяха препоръчителни.

— Но вие не го мразите за това.

— Никога не съм казвал, че го мразя.

— Вярно е. Не сте го казали. Да приемем, че не ви е симпатичен. Или че го презирате.

— Имам си причини.

Двамата навлизат в улица „Балуарте“. Близо до дома на фамилия Палма, Лолита поставя длан на ръката на военния. Решила е да престане да увърта.

— И през ум да не ви минава, че можете да си тръгнете, преди да ми кажете какво се е случило в Гибралтар между вас и капитан Лобо.

— Защо ви интересува толкова този човек?

— Работи за мои съдружници… В известен смисъл и за мен.

— Разбирам.

Вируес прави замислено няколко крачки, взира се в земята, във върха на ботушите си. После вдига глава.

— Там не се случи нищо между нас — казва той. — Всъщност почти не се виждахме… Вече ви казах, че той избягваше обществото на испанските офицери… Честно казано, не беше един от нас.

— Избягал е, така ли?

Военният мълчи. Изражението му трудно може да се разтълкува, но явно се чувства неловко. Лолита стига до извода, че Лоренсо Вируес не е от хората, склонни да говорят зад гърба на някого. Поне не прекалено много.

— Въпреки че е бил дал дума — додава тя умислено.

След още едно кратко мълчание Вируес потвърждава. Лобо наистина дал дума. Това му позволявало да се движи свободно из Голямата скала, както всички останали. И се възползвал от това. През една безлунна нощ, той и още двама от неговите хора, които работели заедно с каторжниците на пристанището и които освободил, подкупвайки пазачите — единият, малтиец по произход, дезертирал с тях, стигнали с плуване до един малък рибарски кораб и използвайки силния източен вятър, вдигнали котва, опънали платно и се добрали до испанския бряг.

— Грозна работа — съгласява се Лолита. — След като е дал дума. Предполагам, че стореното не се е харесало на никого.

— Не беше само това. При бягството са убили един човек и са ранили друг. Първият, часови и другар на малтиеца, бил намушкан с кама. Морякът, който бил дежурен на тартаната, когато Лобо и хората му я завзели, по-късно бил намерен във водата с разбита глава… Това даде повод да затворят всички останали, които се движеха дотогава на свобода, в Замъка на маврите[8]. Аз самият престоях там седем седмици, докато ме размениха.

Лолита Палма отмята назад качулката на наметалото си. Спрели са пред входа на дома й, осветен от две лампи, оставени от Росас, иконома, в очакване на завръщането на господарката. Вируес сваля шапката си и се сбогува, удряйки токове. За мен беше удоволствие да ви изпратя, казва той. Моля за разрешение да ви виждам от време на време. Офицерът е приятен мъж, мисли си отново Лолита. Вдъхва доверие. Ако беше търговец, би работила с него.

— Виждали ли сте се оттогава?

Вируес, който се кани да си сложи шапката, се спира посред движението.

— Не. Но един млад колега, артилерийски лейтенант, го срещнал в Алхесирас скоро след случилото се и поискал да го извика на дуел… Лобо съвсем спокойно му се изсмял в лицето и го пратил по дяволите. Не пожелал да се бие.

Въпреки себе си, вътрешно почти развеселена, Лолита си представя отлично сцената. Същински фарс.

— Не изглежда страхливец, обаче.

Не може да потисне скритата досега усмивка, която се появява на устните й. Военният я забелязва, свива вежди, покланя се леко и отново траква с токове, подчертано официално. Непреклонен пред жената, изпълнен с презрение към мъжа, за когото говорят.

— Не мисля, че е страхливец. Според мен отказът от дуел няма нищо общо със смелостта. Това е по-скоро въпрос на безсрамие… За личности като него честната дума няма значение. Опасявам се, че такива са хората днес… Напълно подходящи за сегашните времена. И за времената, които предстоят.

На разстояние от 2,3 мили от тях, с плащ на раменете, залепил дясното си око на окуляра на ахроматичния телескоп „Долонд“ капитан Симон Дефосьо наблюдава далечните светлини на малкия дворец, където английският посланик дава прием. Благодарение на пощенските гълъби и информацията, която се предава от уста на уста от моряците и контрабандистите, артилеристът е в течение, че Уелсли, англо-испанското командване и висшето общество на Кадис празнуват тази вечер френския неуспех при Чиклана. Мощните лещи на оптичния инструмент позволяват на Дефосьо да открие лесно сградата, предизвикателно осветена на фона на тъмните стени, следващи линията на брега, където някой и друг черен силует на закотвен кораб се очертава смътно под светлината на тънкия лунен сърп.

— Корекция от три цяло и пет ще е добре за компенсация. Височина четиридесет и четири… Опитай се да я изпратиш където трябва, Бертолди. Бъди добро момче.

До него, седнал на един сандък с таблиците за стрелба, осветени от малък фенер, лейтенант Бертолди нанася изчисленията, после става и слиза по дървената стълба към редута, където, на светлината на няколко факли, горящи от другата страна на защитния насип, се вижда цилиндричното, огромно и черно дуло на един „Фанфан“. Десетинчовата гаубица е насочена към целта, в очакване на последните уточнения, които Бертолди носи на хората, обслужващи оръдието. Дефосьо се откъсва от телескопа, вдига глава и отправя поглед към бялото петно, изпъкващо на фона на черното небе: „ръкав“, окачен на пилона на наблюдателния пост, указващ посоката на вятъра. Чува се как шумоли, когато се развява. Вятърът е относително слаб. Последното измерване го ситуира в посока юг-югоизток. Оттам и предвидената корекция от три цяло и пет вляво, за да се компенсира ефекта на страничния вятър. Винаги може да бъде и по-лошо, разбира се, но тази нощ би могло вятърът да е по-благоприятен, а ако става дума за оптимални условия, такива, каквито карат артилериста да потрива предварително ръце от задоволство, то това би бил един вятър от изток-югоизток, но не на пориви, а силен, равен и постоянен. Истински подарък от бог Марс, благодарение на който и правите линии биха били наистина прави, и параболите почти идеални, а корекциите ще са едва нула цяло и нещо. Това е щастието на артилериста, опиянение от барут и гърмежи. Истинско блаженство. Това би предположило точно толкова допълнителни тоази, колкото биха подсигурили добрия обсег и точността на стрелбата през залива. Дефосьо, като честолюбив артилерист, винаги желае тези показатели да бъдат възможно най-добри, но днес по-специално, те биха благоприятствали намерението му да се присъедини към празненството на английския посланик. Защото с това се занимават той и хората му, будни в десет часа вечерта, без да са вечеряли. Настройват мерника.

След като хвърля още един поглед през телескопа, Дефосьо слиза от наблюдателната кула и се отправя към редута. Там, зад наземния насип, който защитава артилерийските оръдия на батареята, десетинчовата гаубица, създадена по системата „Вилантроа-Рюти“ има свое собствено място: това е просторна квадратна траншея, в чийто център е поставено оръдието със заплашителното си тъмно дуло, издигнато под ъгъл над огромния лафет с дървени колела, поддържащ 7371 фунта бронз, насочени към Кадис според указанията, които лейтенант Бертолди току-що е дал на артилеристите. На светлината на факлите се виждат мръсните им, сънени лица. Това са един сержант, двама ефрейтора и осем войника със сенки под очите, немити и небръснати. Момчетата на „Фанфан“. Всички, включително подофицерът — един мустакат мърморко от Оверн на име Лабиш, — са облечени надве-натри: смачкани кепета, незакопчани и мръсни плащове, гамаши с петна от засъхнала кал. За разлика от офицерите, които могат да спят извън това ограничено пространство и да намират разтуха в Пуерто Реал или в Пуерто де Санта Мария, те водят живот на къртици, постоянно сред бруствери и окопи, спят под навеси от дъски, покрити с пръст, за да се предпазват от огъня на противниковата артилерия, който испанците поддържат от предния форт на Пунталес, при провлака.

— Само още една секунда, капитане — казва Бертолди, — и съм на вашите заповеди.

Дефосьо наблюдава работата на артилеристите. Извършвали са тази операция безброй пъти, сега с „Фанфан“, преди с дванайсетинчовите мортири „Дедон“ и осеминчовите гаубици „Вилантроа“. За тях това е рутина — повдигане, прицелване и запалване на фитила, крачка назад с отворена уста, за да не ти отидат по дяволите тъпанчетата от гърмежа. Което с времето така или иначе става. Лабиш и кирливата му група въобще не ги е грижа дали тази нощ ще насочат оръдията към празненството на английския посланик или към фустите на оная, дето го е пръкнала. След малко, независимо дали ще достигнат целта или не, подофицерът и войниците ще си легнат и ще се завият с одеялата си, пълни с дървеници, а утре ще ядат същата оскъдна дажба храна и ще я поливат с лошо и разредено вино. Единствената им утеха е, че служат в гарнизон, където на неприятеля му е вдигнат мерника. Рисковете са познати и до известна степен разумни, за разлика от други места в Испания, където движението на войските може да доведе до опасни и дори ужасяващи срещи с партизанските отряди; макар също така да е вярно, че там понякога опасностите се компенсират от шанса за добра плячка, с напълване на раницата при нападения, преходи и настанявания; докато около Кадис, при хилядите французи, италианци, поляци и немци, плъзнали като скакалци из областта — немците, както обикновено, са особено брутални с цивилното население — не остава нищо за грабене. Друго нещо щеше да е, ако обсаденият град, за който се говори, че бил приказно богат, най-сетне падне. Но относно това никой не си прави илюзии.

— Точно трийсет фунта, Лабиш, нали?

Сержантът, щом вижда, че Дефосьо се появява, застава мирно без особен ентусиазъм, изплюва на земята сдъвкан тютюн, бърка дълбоко в носа си и кимва. Трийсетте фунта барут са в пълнителя и дулото е наклонено на четиридесет и четири градуса според корекциите, които току-що е направил лейтенант Бертолди. Кухата желязна бомба от 80 фунта е пълна с олово, пясък и само една трета барут този път, със специален възпламенител от дърво и калай, чийто фитил гори — или трябва да гори — в продължение на трийсет и пет секунди. Достатъчно време, за да може вътрешният фитил да е все запален до попадението.

— Решихте ли проблема със запалителния канал?

Лабиш потърква мустаците си и не бърза да отговаря. Цилиндричната медна камера, където се възпламенява барутният заряд на гаубицата, обикновено отскача леко назад при всеки изстрел поради огромната експлозивна сила, която изтласква снаряда извън дулото. Това в крайна сметка разширява запалителния канал и съответно, поради намаляването на налягането, намалява и далекобойността.

— Мисля, че да, капитане — казва той най-накрая, като че ли обмисля отговора си. — Заклинихме запалителната камера отново много внимателно, когато изстина. Предполагам, че ще е добре, но нищо не гарантирам.

Дефосьо се усмихва и погледът му се плъзва по артилеристите.

— Надявам се да е така. Тази нощ „маноловците“ имат празник в Кадис. Трябва да се включим във веселбата… Не мислите ли?

Шегата предизвиква само бегла, уморена мимика. Отскача от мръсните лица и изнурените очи. Ясно е, че Лабиш и недоверчивите му момчета оставят въодушевлението за офицерите. На тях им е все едно дали гранатата ще стигне до целта или не. Дали ще убие много хора, малко или никого. Те просто искат да приключат за тази нощ, да подъвчат нещо и да отидат в бараката си, където да захъркат.

Капитанът е извадил часовника си от джоба на жилетката си и го поглежда.

— Огън след три минути.

Бертолди, който се е приближил до него, гледа собствения си часовник. После кимва утвърдително, казва „слушам“ и се обръща към артилеристите.

— Вземете запалката, Лабиш. Всички по места. Веднага.

Симон Дефосьо затваря капака на часовника, прибира го в джоба си и много предпазливо се връща на наблюдателната кула, внимавайки да не се спъне в тъмнината, та да си счупи някой крак. Не би било никак забавно. Щом стига горе, той намята плаща на раменете си, залепя дясното си око на окуляра на телескопа и поглежда осветената сграда в далечината. После вдига глава и чака. Колко хубаво би било, мисли си той, потрепвайки леко с пръсти по медната тръба, „Фанфан“ да даде верен тон тази вечер, да вземе едно истинско горно „до“ и да прати на английския посланик и неговите гости осемдесет фунта желязо, олово и барут, заедно с един сърдечен поздрав. С комплиментите на херцог Дьо Белюн, на императора и на самия Симон Дефосьо, доколкото това го засяга.

Бууууум. Трясъкът разтърсва дървената структура на наблюдателната кула и ушите на капитана заглъхват. С едно отворено око — другото е затворил, за да не се заслепи от заревото — той вижда как големият, летящ като мълния пламък на изстрела озарява всичко наоколо, откроява на ярката светлина очертанията на укреплението, на близките бараки, на наблюдателния пост и брега с черната вода на залива. Всичко трае само секунда, преди да се върне тъмнината и тогава Дефосьо вече поглежда с другото око през телескопа, нагласяйки го на фокус, за да вижда по-добре. Седем, осем, девет, десет, брои той, без да движи устни. В окуляра, с леко потрепване, дължащо се на разстоянието, проблясват светлините на сградата, в която се е прицелил „Фанфан“, и на техния фон се виждат разфокусирано силуетите на корабни мачти близо до брега. Броенето стига до седемнайсет. Осемнайсет. Деветнайсет. Двайсет. Двайсет и едно.

Колона от вода и пяна се издига в центъра на лещата, до средата на височината на корабните мачти, скривайки за момент осветената сграда на сушата. Прекалено къс изстрел, установява отчаяно капитанът с яростта на човек, който е заложил на една карта и вижда, че се пада друга. Бомбата, движеща се по добра траектория, е паднала в морето, без да достигне повече от 2000 тоаза, което при толкова изчисления и труд е смешно разстояние. Може би вятърът над целта е различен; или пък, както се е случвало преди, снарядът е излязъл от дулото прекалено рано, в началото на лумването, без да може барутът да се възпламени напълно. Или клиновете в запалителния канал пак са отишли по дяволите. Дефосьо решава да остави останалите размишления за по-късно, защото една поредица изстрели от амбразурите на форта в Пунталес показва, че испанските артилеристи връщат нощния поздрав с ответен огън от батареята над Трокадеро. Така че той слиза много бързо по дървената стълба и се втурва към най-близкото укритие — този път с по-малко предпазни мерки отколкото на идване, — точно в момента, в който свистенето на първата испанска граната разкъсва нощта над главата му и избухва на петдесет тоаза вдясно, между Кабесуела и форта Матагорда. Трийсет секунди по-късно, наблъскан заедно с Бертолди, Лабиш и другите артилеристи в укритието, осветявано от една маслена лампа, Дефосьо усеща как земята и гредите, крепящи стените и покрива, треперят под испанските изстрели, докато императорските оръдия от близкия форт Луис им отговарят в яростен артилерийски дуел между двата бряга.

Крадешком капитанът вижда как сержант Лабиш плюе тютюн на земята, между зле закърпените си гамаши.

— Май не си струваше — мърмори подофицерът, намигайки на един от другарите си. — Да ги будим толкова късно.

[1] puerco (исп.) — свиня. — Б.пр. ↑

[2] Харта на свободите, подписана в Англия от крал Джон Безземни през 1215 г. под заплаха от гражданска война. — Б.р. ↑

[3] „Система на природата или Закони на физическия и моралния свят“ — произведение на Пол Анри Тиери, барон Холбах (1723–1789). Книгата първоначално е била издадена в Лондон под името на Жан-Батист дьо Мирабо, по това време вече покойник. Барон Холбах пише и публикува книгата анонимно през 1770 г., вероятно с помощта на Дидро, описвайки вселената в духа на материализма. Заради атеистичните му възгледи книгите му са забранявани от католическата църква. — Б.р. ↑

[4] Франсиско де Пауда Мартинес де ла Роса (1787–1862) — испански държавник, драматург, поет, романист и историк, защитник на испанската Конституция, по-късно министър. Въпреки че като млад застъпва революционни позиции, като политик Мартинес де ла Роса е представител на умерения консерватизъм, защитник на конституционната монархия. — Б.р. ↑

[5] фр. непр. — като на Суворов. — Б.р. ↑

[6] junta (исп.) — събрание, комитет; с думата хунта се обозначават различни държавни и административни управления в испаноезичния свят. — Б.пр. ↑

[7] Гибралтар. — Б.р. ↑

[8] Крепост на Гибралтар. — Б.р. ↑

5.

Бялата царица отстъпва унизена и търси защита от един кон, чието положение също не е кой знае колко добро — две черни пешки го притискат с лоши намерения. Тъпа игра. Има дни, в които Рохелио Тисон ненавижда шаха и днес е един от тези дни. След като пътят на царя му е препречен, рокадата е невъзможна и разполага с един топ и две пешки по-малко от съперника, той продължава партията единствено от уважение към Иполито Барул, който изглежда плува в свои води и искрено се наслаждава на положението. Както обикновено. Касапницата е започнала по левия фланг след глупава грешка на Тисон: една неразумно преместена пешка, една изкушаваща пролука и ето че един неприятелски офицер се забива като кинжал в средата на собствените му редици и преобръща с два хода една сицилианска защита, постигната с много усилие и без никакъв практически резултат.

— Ще ви съдера кожата, сеньор комисар — смее се Барул, щастлив и безмилостен.

Тактиката му е обичайната: дебне търпеливо като паяк в центъра на мрежата си, докато противникът допусне грешка и тогава, превърнал се в хищен звяр, се нахвърля да разкъсва с наслада, опиянен от кръвта, оплескала муцуната му. Тисон, осъзнаващ какво го чака, се защитава неохотно, без надежда. Възможността учителят да свали гарда на този етап от партията е нищожна. Винаги е точен и жесток в края. Роден палач.

— На ви сега и тази.

Една черна пешка затяга обсадата. Застрашен, конят цвили и се озърта откъде да прескочи блокадата и да избяга. Безпощадното лице на Барул, набраздено от безбройните часове на взиране в стотици книги, грейва зад очилата в лукава, безочлива усмивка. Както винаги пред шахматната дъска, обичайната му вежливост отстъпва пред агресивна, безсрамна, почти убийствена наглост. Тисон гледа рисуваните тапети, които красят стените на кафе „Корео“: нимфи, цветя, птици. Никаква помощ няма да му дойде оттам. Примирен, той отстъпва пред пешката и приема загубата на коня, екзекутиран моментално от съперника с радостно сумтене.

— Да спрем дотук — моли полицаят.

— Няма ли да изиграем още една? — Барул изглежда разочарован, жаждата му за кръв е неудовлетворена. — Не искате ли реванш?

— За днес ми е предостатъчно.

Събират фигурите и ги прибират в кутията. След разгрома на противника Барул се връща към нормалното си състояние. Конското му лице отново става почти приятно. Още минута и ще бъде отново сърдечният и любезен човек, какъвто е винаги.

— По-внимателният играч побеждава по-умелия — отбелязва той като утеха за победения. — Всичко е въпрос на издебване. Благоразумие и търпение… Не е ли така?

Тисон се съгласява разсеяно. Протегнал крака под масата и подпрял облегалката на стола на стената, той оглежда хората наоколо. Следобедът преваля. Залязващото слънце позлатява стъкления покрив над вътрешния двор. Разговори, отворени вестници, сервитьори, които разкъсват дима от пури и лули, шетайки напред-назад с кани с шоколад, кафе и чаши с прясна вода. Търговци, депутати от кортесите, военни, емигранти с или без възможности, хора, живеещи на чужда сметка, дебнещи от кого да изпросят покана за обяд или заем, са се настанили край мраморните маси, влизат и излизат от салона за билярд и четене. В края на деня мъжкото общество в града предвкусва вечерната почивка. Това е жужащ кошер, в който не липсват търтеи и паразити, които набитото око на полицая разпознава по привичка.

— Как се развиват нещата със следите в пясъка?

Барул, който е извадил табакерата, за да смръкне от енфието, продължава да гледа Тисон. Сега, когато е заглъхнал грохотът на сражението между белите и черните фигури, изражението му е доброжелателно и сериозно.

— От доста време не сте споменавали този случай — добавя той.

Полицаят отново се съгласява, без да откъсва поглед от хората наоколо. За момент не казва нищо. Накрая се почесва мрачно по единия бакенбард.

— Престъпникът кротува прекалено дълго.

— Може би няма да убива повече — подхвърля Барул.

Тисон се размърдва. Колебае се. Наистина не знае.

— Наистина не знам — признава той.

Дълго мълчание. Другият мъж го наблюдава крайно внимателно.

— Мътните го взели, сеньор комисар. Като че ли съжалявате, че не убива.

Тисон издържа погледа на Барул. Последният присвива устни, като че ли се кани да подсвирне възхитено.

— За Бога! Там е работата, нали?… Ако не убива отново, няма да има нови следи. Вие се страхувате, че убиецът на тези злочести момичета се е уплашил от собствените си постъпки или им се е наситил… Че ще остане на тъмно и никога повече няма да имате възможност да го вземете на мушка.

Тисон продължава да гледа безизразно, без да продумва. Събеседникът му изтръсква от себе си тютюневия прах с помощта на смачкана носна кърпа, която вади от джоба си. После вдига показалец и го насочва към горното копче на жилетката на комисаря, като че ли е пистолет.

— Би могло да се каже, че се боите да не престане да убива… Че случайността ще го държи надалеч от вас.

— Има някаква жестока методичност у него — аргументира се сериозно полицаят, докато гледа насочения към него пръст. — Някаква педантичност. Не смятам, че тук може да се говори за случайност.

Барул като че ли разсъждава над чутото.

— Интересно — заключава той, облягайки се на стола. — Наистина може да се говори за прецизност. Може би си имаме работа с фанатик.

Тисон гледа празната шахматна дъска и фигурите в кутията.

— А може би за него това е своеобразна игра?

Въпросът звучи наивно в устата на човек като него. Внезапно осъзнава това и се чувства малко нелепо. Неловко. От своя страна Барул се усмихва хитро. Вдига леко ръка, освобождавайки се от отговорност.

— Възможно е. Не бих могъл да кажа. Игрите мотивират всички. Играта е предизвикателство. Но да убиваш по този начин — това вече е нещо друго… Има хора, при които, като при животните, определен инстинкт се разбужда от нещо определено: грохотът на канонада, свързани с него усещания… Кой знае. Бих казал, че случаят граничи с лудостта, ако не знаехме добре, че границите на лудостта не са винаги ясни.

Викат един келнер, който пълни малките им чашки с по две унции тъмно питие с един пръст каймак. Кафето е добро, много топло и ароматно. Най-доброто в Кадис. Докато пие, Рохелио Тисон наблюдава една група хора, които разговарят в другия край на двора. Сред тях се виждат един подозрителен емигрант — баща му служи в Мадрид на натрапения крал — и един член на кортесите, чиято поща комисарят кара да отварят тайно — предпазна мярка, която според предпазливите инструкции на главния интендант е валидна почти за всички депутати, без оглед дали са светски или духовни лица. Няколко агенти на Тисон се занимават с тази работа.

— Възможно е убиецът да предизвиква всички — отбелязва полицаят. — Целия град. Живота въобще. Мен.

Барул отново му хвърля внимателен поглед. Полицаят забелязва, че учителят го гледа така, сякаш открива неподозирани страни на личността му.

— Безпокои ме, че приемате това лично, сеньор комисар. Вие… Но стига.

Той оставя фразата недовършена, поклащайки своята увенчана със сива, буйна коса глава. Върти в ръце табакерата с енфието. Накрая я поставя върху един черен квадрат на дъската, сякаш е шахматна фигура.

— Предизвикателство, казвате — продължава той след малко. — И от вашата гледна точка сигурно е така. Но това са предположения. Строим въздушни кули… Само разговаряме.

Рохелио Тисон продължава да оглежда посетителите в кафенето. В града не липсват шпиони, които поддържат кореспонденция с французите, вчера един от тях беше удушен с гарота в крепостта Сан Себастиан. Затова има заповед да се засили контролът над емигрантите, дори когато се представят за бегълци от неприятелската зона, и да бъдат задържани всички пристигащи без легални документи. Макар това да предполага повече работа и грижи, за Тисон това е добре дошло: новопристигналите семейства, приютяващите ги граждани и ханджиите установяват, че официалните тарифи са се покачили, а вследствие на това и сумите, които се вземат под масата. Собственикът на един хан на улица „Фламенкос Борачос“, който дава подслон на чужденци без редовни документи, тази сутрин е платил 400 реала, за да избегне три пъти по-висока глоба, а един емигрант, в чийто фалшифициран паспорт са заличавани данни с помощта на солна киселина, в крайна сметка избегна затвора и прогонването от града, като наброи 200 реала, което донесе на комисаря печалба от 30 песо и трийсет сола. Доста добър работен ден.

— Аякс — казва той на глас.

Иполито Барул го гледа изненадан над кафето си.

— Говоря за сходствата с ръкописа, който вие ми дадохте — продължава Тисон. — Онзи ден, докато го препрочитах, намерих много близо един до друг, два откъса, които будят у мен някакво безпокойство. „Жена, жените украсява тяхното мълчание“, гласи единият. А другият: „… и мълком, без отчаян плач и викове —/тъй, както глухо бик мучи, — простенваше.“.

Барул, който е оставил чашката на масата, продължава да го гледа внимателно.

— И?

— Тези момичета, чиито усти са били запушени, докато ги е изтезавал… Не виждате ли връзката?

Другият клати обезкуражително глава. Виждам само, казва той, че вие навярно отивате твърде далеч. Накрая това ще ви обсеби. „Аякс“ е просто текст. Става дума за съвпадение.

— Изумително съвпадение все пак.

— Мисля, че преувеличавате. Примесвате прекалено много лични мисли. Смятах, че имате повече здрав разум… Започвам да съжалявам, че ви предоставих ръкописа.

Настъпва мълчание, но Барул не се отклонява от темата. Очевидно размишлява сериозно.

— Трябва да е случайно — заключава той. — Не вярвам убиецът да го е чел. В Испания все още няма отпечатан превод… В такъв случай би трябвало да е много образован човек. А тук не е пълно с подобни личности. Въпреки всички тези бежанци и временно преминаващи. Щяхме да го познаваме.

— Може би го познаваме.

Не може да се отхвърли тази възможност, признава учителят. Но най-вероятно става дума за случайност. Друг е въпросът защо Тисон прави такава връзка. Защо във въображението си затяга във възел реални или предполагаеми нишки. Понякога хората с богато въображение са най-неспособни да анализират правилно. Като в шаха. Фантазията им може да ги поведе по добър път, но често ги подлъгва. Така или иначе е препоръчително да нямаме вяра в собственото си изобилие на познания: благодарение на него често се натрупват прекалено много неща около фактите и ги замаскират. А и много често най-простото обяснение е най-правилното.

— Особеното в случая — продължава той — не е, че нашето чудовище убива момичета или че го прави с камшични удари, или че това става на места, където са паднали бомби… Интересното, сеньор комисар, е осъвместяването на тези събития. Разбирате ли?… За да бъдат погледнати заедно. Ако се върнем за сравнение към шахматната дъска, можем да кажем, че по същия начин разположението на различните фигури една спрямо друга изгражда общата ситуация. Ако се вглеждаме във фигурите, една по една, няма да сме в състояние да анализираме цялостното положение. Прекалената близост на разглежданото затруднява анализа.

Тисон посочва шумните посетители на кафенето около себе си.

— Сложно нещо е сега градът.

— Не е само това. Кадис е конгломерат от хора с различни цели и позиции. И не е изключено убиецът да гледа на града като на място, където се разиграва някаква негова лична интрига. По план, който ние не виждаме… Вероятно, ако бихте могли да го видите, бихте могли и да изпреварите ходовете му.

— Искате да кажете, като в шаха ли?

— Може би.

Замислен, учителят взема отново табакерата с енфието и я прибира в джоба на жилетката си. После поставя един пръст с жълтеникав нокът върху празното квадратче.

— Сигурно трябва — додава той — да организирате наблюдение на местата, където падат онези бомби, които се взривяват.

— Правя го — протестира Тисон. — Винаги, когато мога, поставям агенти на местата, които ми се струват подходящи. Безуспешно. Не се е явявал повторно там, доколкото ни е известно.

— Вероятно, защото това следене го е подплашило.

— Не знам. Може би.

— Добре — Барул наглася по-добре очилата си. — Нека изградим една теория, сеньор комисар. Една хипотеза.

Бавно, като се спира от време на време, за да подреди по-добре мислите си, учителят развива своята идея. Когато френските бомби са започнали да падат над града, сложните умствени процеси на убиеца може да са били тласнати в неподозирана посока. Може би го омайва силата на модерната техника, способна да изпраща смърт на разстояние.

— Това изисква известна култура — настоява Тисон.

— Въобще не е така. Това не е необходимо, за да изпиташ определени интуитивни усещания. Това е достъпно за всеки. Вашият убиец би могъл да е изискан човек или пълен невежа… Представете си, че става дума за човек, който при вида на бомби, които не убиват, решава сам да го стори… До такова решение може да се стигне посредством сложни разсъждения или от обикновена глупост, резултатите са едни и същи.

Изражението на Барул сякаш оживява, докато говори. Тисон го вижда как се навежда и се обляга с ръце на масата, от двете страни на шахматната дъска. Изражението му е същото, както когато играе шах.

— Ако криминалният подтик е бил, така да се каже, първичен — продължава учителят, — то тогава разгадаването на случая би зависело повече от късмета, отколкото от анализа, от това дали убиецът ще убие отново, ще допусне грешка, дали ще има свидетели или пък най-неочаквано ще позволи да бъде заловен на местопрестъплението… Следите ли мисълта ми, сеньор комисар?

— Мисля, че да. Намеквате, че колкото по-интелигентен е виновникът, толкова по-уязвим се оказва той.

— Съществува такава вероятност. Подобен вариант предлага повече засичания при преследването му. Замисълът му, колкото и да е сложен и извратен, все ще има причина, свързана с разума, дори да става дума за болен ум. Това може да ни подаде една нишка от кълбото, откъдето да се започне разплитането.

— Колкото повече ирационалност, толкова по-малко следи.

— Точно така.

Златният зъб на Тисон просветва. Той започва да разбира.

— Имате предвид, че той следва някаква логика на ужаса.

— Именно. Представете си например, че убиецът иска, пресметнато или движен от непреодолим импулс, да остави някакво свидетелство, свързано с падането на бомбите. Да отдаде почит на техниката, да кажем. Като убива. Разбирате ли?… Забележете, че не е съвсем безумно: прецизност, техника, бомби и престъпленията, които имат някаква връзка с тях — Барул се отпуска назад, доволен. — Как ви се струва?

— Интересно. Но недоказуемо. Забравяте, че разговаряте с тъп и елементарен полицай. В моя свят едно плюс едно винаги прави две. Няма как да се получи резултат, различен от две.

— Само фантазираме, сеньор комисар. При това по ваше внушение. Това са само думи, нищо повече. Теории на чашка кафе. Това е само една от тях: престъпникът убива там, където са избухнали бомби, но няма убити. Да си представим, че го прави с намерението да коригира недостатъците на техниката. Би било страхотно! Не мислите ли?… Да стигне дотам, където науката не стига. По този начин би направил така, че попадението на бомбата да съвпадне с прекъсването на един човешки живот… Харесва ли ви тази хипотеза? Можем да изградим още дузина. Някои сходни, други противоречащи си. И никоя да не струва пукната пара.

Тисон, който го слуша съсредоточено, се въздържа от коментара, който напира на устните му. Тези нещастни момичета със съдрани кожи бяха реални, казва си той. Отворените им кървящи рани и вътрешностите им миришеха. Те нямат нищо общо с арабеските на интелекта. Със салонното философстване.

— Значи мислите, че не трябва да изключвам образованите хора?… Хората на науката?

Барул прави неясно, смутено движение. „Това е прекалено конкретно за мен, казва жестът му. Не възнамерявах да стигам толкова далеч.“ Но миг по-късно изглежда, че е размислил.

— Невинаги културата и науката вървят ръка за ръка — възразява той, загледан в празната шахматна дъска. — Историята показва, че двете могат да вървят по противоположни пътища… Но да, нашият убиец може да има някакво отношение към техниката. И кой знае?… Навярно той също играе шах. — Той прави с едната си ръка жест, като обхваща цялото кафене. — Може да е тук, сега. Някъде наблизо. Отдавайки дължимото на методичността.

Горещо е. Има много светлина. Врява на боси и обути в платнени обувки хора, които се познават открай време и за които такова нещо като неприкосновен личен свят не съществува. Тъмни, почти арабски очи. Лица, чиято кожа е загрубяла от солената вода и слънцето. Млади и весели гласове с характерния, трудноразбираем изговор на кадиското простолюдие. Невисоки къщи, жени, които си викат една на друга от балконите, простряно пране, клетки с канарчета, мръсни деца, играещи си в прахта на тесните, прави улици без настилка. На всеки ъгъл, в ниши, облицовани с керамични плочки, се редят разпятия, кръстове, Богородици и светци. Мирис на близко море, на гъст дим от олио и на риба във всичките й варианти: сурова, пържена, печена, сушена, осолена, развалена, рибешки глави и гръбнаци, сред които се ровят котки с проскубани от крастата опашки и мазни мустаци. Това е квартал „Виня“.

След като завива наляво от улица „Палма“, Грегорио Фумагал поема по „Сан Феликс“, навлизайки в квартала на рибарите и моряците. Напредва, като избягва препятствията, воден от обонянието, зрението и слуха си, през оставените от този пъстър и гъмжащ живот свободни пространства. Прилича на предпазливо насекомо, движещо антените си. По-нататък, където къщите свършват, като през отворена врата или през гърлото на бутилка без тапа, препараторът успява да види част от пространството около манастира на капуцините и стената при крайбрежната улица „Вендавал“, цялата в амбразури, през които оръдията са насочени на юг, над Атлантика. След като се спира за момент, за да свали шапка и да попие потта си, Фумагал продължава пътя си покрай фасадите в бяло, синьо и охра, търсейки винаги сянката. Потенето се оказва особено неприятно, защото новата английска боя, която е купил предишния ден в магазина за сапуни на Фраскито Санлукар, започва да се стича от косата, оставяйки неприятни тъмни петна. Дебелият сюртук е прекалено тежък, а копринения шал, който като вратовръзка пристяга яката на ризата му, го стяга повече от обичайното. Слънцето започва да се издига и да пече по-силно, бризът е съвсем лек в тази част на града, началото на лятото наближава и се усеща все по-осезаемо. В място като Кадис, заобиколено отвсякъде с вода, където много от улиците са прокарани перпендикулярно едни на други, за да спират ветровете, влажната горещина в защитените от въздушно течение места може да бъде смазваща.

Мулата е там, където трябва да бъде, пристига на мястото на срещата едновременно с Фумагал. Той сякаш не върви, а танцува с леки, добре пресметнати и бавни стъпки, в ритъма на някаква несложна мелодия, която само той може да чуе. Носи платнени обувки с плетени подметки, няма нито шапка, нито чорапи. Панталонът му е къс, стига едва до глезените, върви разгърден, с отворена риза, пристегната с червен пояс под къс и избелял елек. Облеклото му е обичайното за рибарите и контрабандистите от квартала: внук на роби, роден свободен, собственик на малка лодка, с която кръстосва приятелските и неприятелските брегове, Мулата е повече контрабандист, отколкото каквото и да било друго. Примесът на африканска кръв — доловима по-скоро в чертите и не толкова в кожата му, доста светла под слънчевия загар — придава нехайната и гъвкава хармоничност на движенията му. Той е висок, атлетичен, с чип нос, плътни устни, сивеещи къдрави коси и бакенбарди.

— Маймуна — казва Мулата. — Половин лакът висока. Добър екземпляр.

— Жива ли е?

— Все още.

Проявявам интерес, казва Фумагал. Двамата мъже са спрели пред една типична за „Виня“ кръчма: виното се продава при тъмния и тесен вход, има две големи бъчви от черно дърво в дъното, стърготини на пода, тезгях и две ниски маси. Мирише силно на вино и маслини. Маслините са нарязани в купа, поставена върху едно буре наблизо. Разговорът се провежда на висок тон, докато Мулата поръчва две чаши червено вино и застава прав до късия тезгях — лепкав мраморен плот и поставена на стената литография, на която е изобразен един от водачите на съпротивата, наречен Емпесинадо[1]. Маймуната, обяснява Мулата на достатъчно висок глас, че да може и кръчмарят да чуе всичко, пристигнала преди четири дни с един американски кораб. Имала дълга опашка и била по-грозна от смъртта. Рядък екземпляр, така твърдял морякът, който му го продал. Макак от Източните Индий. Малко бил тъжен: сигурно бил свикнал с кораба и морето. Ядял плодове, почти не пиел вода, и по цял ден си стоял в клетката с разтворени крака и търкал мъжествения си орган.

— Искам го мъртъв. После ще го наглася.

След като причината за срещата им е изяснена пред кръчмаря, двамата мъже допиват чашите си, излизат на улицата и тръгват към широкото равно пространство до стената и океана, далеч от недискретни слушатели. Мулата е взел шепа маслини в ръката си, загрубяла от гребла, риболовни конци и въжета. На всеки десетина крачки вдига леко глава и изплюва надалеч някоя костилка, изцъквайки силно с език и устни. Щом стигат до равното, той започва да припява между две маслини песничка, която от март месец се радва на голям успех в Кадис:

Три хиляди жабари

под хълма се затриха.

Със бомба отмъстиха,

която пес улучи.

Тонът е подигравателен като самия текст. И въпреки че Мулата я изпява, загледан в укреплението Мартирес и близкото море, с разсеяно изражение, като че ли мисли за нещо друго, Грегорио Фумагал усеща, че започва да се ядосва.

— Спестете ми тази тъпотия — казва той.

Другият го гледа, повдигнал вежди в мнима изненада, която едва прикрива нахалството му.

— Вината не е ваша — отговаря той много спокойно.

— Спестете ми и това. Моята вина не е ваша работа.

— Да бъдем практични тогава. Направо на въпроса.

— Ако нямате нищо против. Достатъчно рискуваме вече, че да си губим и времето.

Контрабандистът се озърта крадешком, по навик. Наблизо няма никой. Едва на петдесет стъпки от тях затворници поправят стената, изронена от морето.

— Вашите приятели са ме натоварили да ви кажа…

— Те са и ваши приятели — уточнява сухо Фумагал.

— Добре — Мулата прави неясен жест. — На мен ми плащат, сеньор, ако говорите за това. Така да се каже, дават ми лой да си смазвам въжетата. Истинските ми приятели са другаде.

— По-накратко. Казвайте, каквото имате да ми казвате.

Другият мъж се обръща и сочи към улицата, която е останала зад гърба им, и вътрешността на града.

— От Кабесуела искат да стрелят по-далеч. Поне до площад „Сан Франсиско“.

— Досега не са успявали.

Това не е мой проблем, отбелязва с безразличие контрабандистът. Но имат такова намерение. После описва предварителния план: новите бомбардировки ще започнат след месец и френската артилерия се нуждае от план на точните места, където да падат бомбите. Ежедневна информация, разписание и разстояния, като се упоменава кои избухват и кои не, въпреки че най-голямата част ще бъдат без барут. Като отправна точка за установяване на разстоянията искат Фумагал да използва камбанарията на църквата.

— Ще ми бъдат нужни повече гълъби.

— На връщане ви донесох няколко. Белгийски, едногодишни. Кошниците са на обичайното място.

Двамата мъже вървят покрай равелина при манастира на капуцините. Зад него през амбразурите се вижда морето, леко извитата линия на брега, очертаващ се от градската стена до Пуерта де Тиера и недовършения купол на новата катедрала, а още по-нататък, вълнообразна от трептенето на горещия въздух и разстоянието, се вижда ивицата от бял пясък на провлака.

— Кога се връщате оттатък? — пита Фумагал.

— Не знам. Истината е, че започна да става сложно. Рядко има седмица, в която бреговата стража да не пипне някой, който преминава залива без редовен пропуск. Властите са нащрек заради емиграцията и шпионажа… Вече и с подкуп не може да се отървеш.

Продължават известно време в мълчание, минавайки близо до затворниците, работещи със завързани на главите парцали, а голите им до кръста тела блестят от пот, сякаш белезите и татуировките им са лакирани. С щикове на пушките, няколко войника с късите куртки и кръглите шапки, типични за галисийските доброволчески части, ги надзирават без прекалена строгост.

— Преди няколко дни удушиха с гарота още един шпионин — казва неочаквано Мулата. — Някой си Писаро.

Препараторът кима. В течение е, макар да не знае подробности. После пита:

— Познавате ли го?

— Не, за щастие — отговорът е съпроводен с циничен смях. — В противен случай нямаше да се разхождаме толкова спокойно.

— Проговорил ли е?

— Какъв въпрос само. Всички проговарят.

— Предполагам, че вие също бихте ме издали в подобен случай.

Кратко и многозначително мълчание. Фумагал го поглежда косо и забелязва подигравателна усмивка по дебелите устни на мъжа, който го придружава.

— А вие?

Препараторът си маха шапката, за да попие отново потта, мокреща кожената лента от вътрешната й част. Проклета боя, казва си той, поглеждайки върха на пръстите си.

— Мен е по-трудно да ме хванат — отговаря после. — Начинът ми на живот е такъв, че не се набивам на очи. Но вие рискувате, кръстосвайки насам-натам с лодката.

— Аз съм известен контрабандист: нищо сериозно за Кадис, тук всички сме си лика-прилика. Няма да ти надянат гаротата за това… Но едно е да те заподозрат в шпионаж, а съвсем друго да го докажат и да те хвърлят вързан от скалите. Затова никога не нося нищо писано в себе си. — Мулата се плясва по челото. — Всичко е тук. Между другото, има и още въпроси. Приятелите от отсрещния бряг искат сведения за една плаваща платформа, на която вероятно ще бъде разположена контрабатарея срещу Трокадеро. Също и за работата на англичаните на редутите при Санкти Петри, Гайинерас Алтас и Торегорда.

— Това е малко далеч от мен — отговаря Фумагал.

— Вие си знаете, сеньор. Аз само предавам. Интересува ги много и всяка новина за тифус или треска в Кадис… Предполагам, че се молят да се върне жълтата треска, която мори всичко живо.

— Няма голяма вероятност.

Пак прозвучава подигравателният смях на контрабандиста.

— Надеждата умира последна. Пък може да помогнат и летните горещини… Ако има епидемия, корабите с продоволствия ще престанат да идват и ще се стигне до грозна картинка.

— Не вярвам. Миналогодишната епидемия създаде имунитет на много хора. Съмнявам се разрешението на въпроса да се появи оттам.

Кресливи чайки се носят в небето над просторното, равно място, привлечени от рибарите. Снабдени с въдици, жителите от близките къщи се надвесват над морето през амбразурите на оръдията, а отегчените часови, обхождащи стената, не правят нищо, за да ги възпрат. Златисти и сребристосиви риби пляскат с опашки във въздуха, закачени на кукичките или агонизират, пръскайки вода, в плетените кошове и дървените ведра. С пушка на рамо, войниците се приближават да попитат дали кълве рибата и разменят огънче или тютюн с рибарите. Въпреки войната в Кадис продължава да важи правилото „живей и остави и другите да живеят“.

— Нашите приятели питат за хората — казва Мулата. — Как са хората, какво говорят? Дали недоволстват и прочее… Предполагам, че разчитат да има бунтове, но надали ще се случи нещо такова. Тук няма глад. А на острова, където страдат повече от бомбардировките и близостта на фронта, военните държат всичко в подчинение.

Грегорио Фумагал не коментира. Понякога се пита на каква нереална планета живеят онези от другата страна на залива. Да очакват народни размирици в полза на каузата на императора означава, че изобщо не познават Кадис. Обикновените хора горят от екзалтиран патриотизъм, те настояват войната да се води на живот и смърт и поддържат либералното крило на кортесите. Всички в града, от генерал-губернатора до най-скромния бакалин, се боят от тълпата и се стремят да й угаждат. Никой не си мръдна пръста, когато повлякоха на изтезание губернатора Солано. А преди няколко дни, когато един депутат от групата на роялистите се противопостави на отчуждаването на владенията на напуснали града аристократи, няколко размирника и проститутки пожелаха да им падне в ръцете и да си уредят лично сметките с него, затова се наложи той да бъде ескортиран до кораб от Кралската армада, за да бъде спасен животът му. Една от причините за забраната да се влиза с плащове и къси наметала на сесиите в „Сан Фелипе“ е да се избегне възможността публиката да крие под тях оръжие.

— Мисля си за този нещастен човечец — отбелязва Мулата. — Екзекутирания.

Правят двайсетина крачки в гробно мълчание, последните думи са увиснали във въздуха над тях. Контрабандистът се полюшва, пристъпвайки с дългите си крака, с леката си, наподобяваща танц походка. Близо до него, но все пак спазващ дистанция, Грегорио Фумагал върви с къси и благоразумни крачки, какъвто е навикът му. При него всяко движение изглежда като предварително обмислен, съзнателен акт, никога не е механично.

— Направо не ми се иска да си го представям — добавя Мулата — с въжето, три пъти усукано около шията му, изплезил език… А на вас?

— Не говорете глупости.

При укреплението „Дескалсос“ се разминават с няколко жени, които пристъпват кръшно, понесли стомни за вода. Едната от тях е много млада. Усетил неудобство, Фумагал се попипва по косата, за да провери дали боята продължава да се стича. Щом поглежда пръстите си, установява, че наистина е така. Това го кара да се чувства още по-мръсен. И смешен.

— Струва ми се, че няма да продължа още дълго с тази работа — казва изведнъж Мулата. — Май ще престана да хвърлям мрежата, за да не попадна сам в нея… Нали знаете какво казват хората за много ходене със стомна за вода…

Пак замълчава, прави няколко крачки и гледа Фумагал.

— Наистина ли се излагате на тези рискове за удоволствие?… Даром?

Препараторът продължава напред, без да отговаря. Когато сваля отново шапката си и попива потта с носната си кърпа, вижда, че тя е мокра и изцапана. Идва тежко лято, заключава той. Във всеки смисъл на думата.

— Не забравяйте маймуната.

— Какво?

— Макака от Източните Индий.

— А, да — контрабандистът го изглежда изпитателно и малко объркано. — Маймуната.

— Ще изпратя да го вземат днес следобед. Мъртъв, както се разбрахме… Как смятате да го направите?

Мулата вдига рамене.

— Ами не знам… С отрова, предполагам. Или ще го удуша.

— Предпочитам второто — казва бездушно препараторът. — Някои субстанции пречат на консервирането на тялото. Във всеки случай, внимавайте да не повредите козината.

— Разбира се — отвръща другият и гледа капката тъмна пот, която се стича от челото на Фумагал.

Петък привечер е. Светлината се процежда през опъната на най-горния етаж тента и пада над вътрешния двор на къщата, където големите саксии с папрат и здравец, столовете — люлеещи се и плетени, разположени около кладенеца, създават свежа и приятна атмосфера. Лолита Палма отпива от вишневия ликьор, оставя чашката върху дантелената покривка на малката маса и се навежда над майка си, за да оправи големите възглавници на креслото й. Суховата, облечена в черно, с дантелена шапчица, под която е събрана косата й, и броеницата върху шала, покриващ коленете й, Мануела Угарте, вдовицата на Томас Палма, седи начело на масата, както винаги, когато има настроение да се надигне от леглото си за малкото семейно събиране. Сега е часът за гости в къщата на улица „Балуарте“. Тук са Кари Палма, сестрата на Лолита, със съпруга си Алфонсо Соле. Също и Ампаро Пиментел — съседка и вдовица в напреднала възраст, която е като член на семейството, Кура Вилчес и братовчедът Тоньо, дежурното присъствие всеки ден в този — или във всеки друг — час.

— Няма да повярвате — казва братовчедът. — Нося последни новини.

— В Кадис всичко е възможно — отвръща Кура Вилчес.

С присъщата си непринуденост братовчедът Тоньо разказва случката. Последният военен призив за присъединяването към войската на първите няколкостотин граждани, подлежащи на военизиране — ергени, а също така женени или вдовци без синове — бил пренебрегнат и се представили едва пет от всеки десет. Останалите се криели по къщите си, търсели документи за освобождаване или се записвали в местните доброволчески части, за да се измъкнат от служба. Последното сражение при Албуера, в провинция Естремадура, завършило с победа над французите, но с цената на ужасни загуби — убити и ранени са хиляда и петстотин испанци и три хиляди и петстотин англичани — не въодушевява новите попълнения. Така че кортесите са измислили трик, който да разреши проблема: разширяват военната повинност, обхващайки и онези, които са включени във втора и трета поред група, с цел последните, в стремежа си да се освободят, да издадат на властите бегълците, подлежащи на служба преди тях.

— Засяга ли и теб това нареждане, братовчеде? — пита Кари Палма, като си вее дяволито с ветрилото.

— Съвсем не. Далеч съм от намерението да оспорвам на някого лаврите и славата. Аз съм освободен, защото съм син на вдовица и защото съм платил петнайсет хиляда реала, които избавят човека от възможността да размахва славно оръжие.

— Това с плащането е валидно. Но другото… Леля Кармела почина преди осем години!

— Това не отменя факта, че почина вдовица — с чаша в едната ръка и с бутилка мансаниля в другата, братовчедът Тоньо съзерцава на светлината намаляващото съдържание на последната. — Освен това има само една бойна акция, в която бих участвал доброволно: отвоюването на Херес и Санлукар[2] за родината.

— Там ти със сигурност би се сражавал като лъв — отбелязва закачливо Лолита.

— Точно така. На щик и да става, каквото ще. Педя по педя, изба по изба… Между другото, знаете ли историйката за крал Пепе[3], който бил там на посещение и паднал в една каца?… Всички французи се развикали: „Подайте му въже, подайте му въже“. А онзи надникнал от кацата и възкликнал: „Нее!… Подайте ми шунка и сирене!“.

Лолита се смее, като всички, въпреки че зетят Алфонсо го прави колкото да се каже, че се смее. Единствената, която остава сериозна и равнодушна, е майката. Изражението й е снизходително и разсеяно — това е въздействието на петте капки лауданум, разтворени във вода, ароматизирана с портокалов цвят, които тя взема три пъти на ден, за да облекчават неразположенията от злокачествения тумор, разяждащ бавно тялото й. Мануела Угарте е на шейсет и две години и не е запозната с естеството на заболяването си, само голямата й дъщеря е в течение, тъй като е настояла за пълно мълчание от страна на лекаря, поставил диагнозата. Знае, че и в противен случай не би могло да се направи нищо. Болестта напредва бавно, не може да се предвиди край в обозримото бъдеще, майка й свиква постепенно с нея, все още е поносима, без силни болки. Хипохондричка по природа, тя е престанала да излиза на улицата много преди да се появи лошата болест, за която не знае: прекарва деня си в леглото, в стаята си и само късно следобед слиза, облегната на ръката на голямата си дъщеря, за да поседи малко в двора през лятото или в хола през зимата, където посреща гости. Съществуването й протича в тесни граници, между капризите й, които всички в дома изпълняват безпрекословно, екстракта от опиум и незнанието за собственото й състояние. Пораженията от скритата болест лесно могат да се припишат на неразположенията, свързани с възрастта, на умората, на еднообразната, затъпяваща рутина на един безцелен живот. Мануела Угарте отдавна е престанала да бъде съпруга, а от майчинския си дълг е изпълнявала само крайно необходимото, прехвърляйки всичко на кърмачки, детегледачки и възпитателки. Лолита не си спомня да е получавала някога спонтанна целувка от нея, това никога не се е случвало. Само по-големият й брат, изчезналият син, караше погасналите й очи да грейват. Весело, добро момче, пътешественик, получил образование в представителствата в Буенос Айрес, Хавана, Ливърпул и Бордо, Франсиско де Паула Палма беше предопределен да ръководи фамилното предприятие, като го укрепи с изгодната си женитба с дъщерята на друг местен търговец, Карлос Пауър. Но френското нашествие ги принуди да отложат сватбата. Зачислен още в началото към батальона на стрелците от Кадис, Франсиско де Паула загина на 16 юли 1808 година, сражавайки се в маслиновите гори на Андухар, по време на битката за Байлен.

— Спомнете си какво стана, когато започнаха да издигат укреплението при Кортадура — казва Кура Вилчес, — всички в Кадис се бяха превърнали в зидари, хората пренасяха камъни, като си ги предаваха от рамо на рамо. Беше истинско народно веселие с музика и угощение. Всички заедно: благородници, търговци, духовници и хора от народа… Работата е там, че няколко дни по-късно имаше такива, които плащаха на други, за да отидат вместо тях. Накрая на работа идваха шепа хора.

— Жалко за решетките на прозорците — отбелязва Кари Палма.

Майка й кима утвърдително, без да отрони дума, само лицето й става по-мрачно. Решетките на Кортадура са болезнена тема в тази къща. За отбранителните работи през 1810 година, когато французите вече бяха на прага, регентството, освен че наложи на града да съдейства с един милион песо, накара да се сринат всички вили от страната на провлака, — включително и една на семейство Палма, вече изгубило друга вила с пристигането на французите в Чиклана, — като помоли гражданите на Кадис да предоставят желязото от решетките на вратите и прозорците. Семейство Палма откликнаха на апела и изпратиха своите, заедно с една красива ограда от ковано желязо, която ограждаше входа към двора: безсмислен дар, тъй като желязото беше зле употребено, стабилизирането на фронтовата линия на остров Леон направи излишно издигнатото при Кортадура укрепление. Ако нещо дразни търговския дух на фамилия Палма, то това не са жертвите, наложени от войната — най-голяма от които е загубата на сина и брата, — а безсмислените разходи, злоупотребата със събираните пари и прахосничеството на официалните власти. Най-вече като се вземе предвид, че търговската прослойка е тази, която във всички времена, с война или в мирно време, поддържа живота на града.

— Изстискали са ни като лимони — отбелязва зетят Алфонсо, в лошо настроение, както обикновено.

— За паеля — уточнява братовчедът Тоньо.

Алфонсо Соле продължава да се държи дистанцирано, седнал изправен на ръба на плетения стол и нито за момент не се отпуска. За него посещенията в дома на улица „Балуарте“ са социален дълг. Личи му, а и той не се старае да го прикрива. За търговец с неговото положение да посещава всеки петък тъща си и снаха си е нещо рутинно, като отговарянето на кореспонденцията. Трябва да изпълни неписаните правила, според които трябва да се съобразява с това какво ще кажат кадисците. В този град семейните връзки налагат спазването на някои класови порядки. Освен това „Палма и синове“ също са в играта и никога нищо не се знае. Да се спазват нормите е и начин да се поддържа финансовото доверие. Ако дойдат трудни времена — войната и търговията са пълни с неприятни инциденти, всички знаят, че неговата снаха няма да му откаже помощ, за да изплува на повърхността. Не заради него, естествено. Заради сестра си. Но всичко си остава в семейството.

Продължава разговорът, свързан с пари. Алфонсо Соле изразява между две глътки чай — харесва му да показва, че е получил образованието си в Лондон — опасението, че така както вървят нещата, кортесите могат да наложат нов данък на кадиската търговия. Би било жалко, казва той, при положение че има задържани в митницата стоки на стойност повече от петдесет хиляди песо, които принадлежат на хора, намиращи се в окупираната част на страната. Сума, която би могла да премине направо в националната хазна.

— Това би било несправедлив грабеж — възпротивява се Лолита.

— Наричайте го както желаете. Но по-добре да ограбят тях, а не нас.

Кари Палма кима на всяка негова фраза, като отваря и затваря ветрилото си. Видимо доволна от твърдостта на съпруга си, тя го подканя с поглед да възразява. Разбира се, любов моя, казва всеки неин жест. Несъмнено. Естествено, обич моя. Привикнала отдавна на това, Лолита наблюдава с критично око сестра си. Външно двете много си приличат — Кари е по-облагодетелствана от природата заради светлите си очи и малкия и изящен нос, но още от деца имат противоположни характери. Повърхностна и непостоянна, приличаща повече на майка си отколкото на баща си, по-малката от двете сестри Палма скоро видя преизпълнени всички свои желания, което стана чрез подходящия брак, лишен досега от деца, и съответното социално положение. Влюбена в съпруга си, или убедена, че е влюбена в него, Кари гледа през очите на Алфонсо и говори чрез неговата уста. Лолита е свикнала с това и днес забелязва у себе си обичайните признаци на сдържано раздразнение, не от настоящето — семейният живот на сестра й не я засяга, а от миналото: детство, младост, самота, меланхолия, запотени прозорци с капки от дъжд по тях. Дотегливи следобеди, които прекарваше надвесена над търговските книги или счетоводните тефтери, в учене на английски, аритметика, търговско счетоводство, четене на текстове за пътувания и чуждоземски обичаи, докато Кари, винаги безгрижна и лекомислена, подреждаше къдриците си пред огледалото или си играеше с куклите. После, с времето, дойдоха загубата на брата, отговорността, понякога непоносимата тежест на семейния товар, винаги бездушната и неласкава майка. Неприятното усещане от едва прикритата досада на зетя Алфонсо и Кари, хубавата принцеса, кралицата на бала, от седмичните визити. Раздразнена, Кари бръчка малкия си нос, защото Лолита е тази, която, след като се е отказала от толкова неща, сега ръководи състоянието на фамилия Палма и работи, за да го задържи, спечелвайки си уважението на Кадис. И не позволява на зетя да си гребне от меда.

Иззвънява камбанката на входната врата и Росас, икономът, прекосява двора и после се появява отново, за да съобщи за двама нови посетители. Миг по-късно се представят капитан Вируес, в униформа, шапка с галони и препасана сабя, в компанията на Хорхе Фернандес Кучийеро, креолът, пристигнал в Кадис от Буенос Айрес в качеството си на делегат в кортесите: двайсет и седемгодишен, рус, елегантен, с приятна външност, облечен в пепелявосив фрак, с американска вратовръзка с два свободни края, панталон до коленете, пояс и високи ботуши. Има белег на лицето. Изискан и любезен младеж, той е редовен посетител на дома Палма, тъй като произхожда от род на търговци от Астурия, с които семейството от години поддържа близки отношения, помрачени сега от безредиците в Рио де ла Плата. Както в случая с други депутати, представляващи бунтовнически американски провинции, политическото положение на Фернандес Кучийеро е сложно, присъщо за смутните времена, които изживява испанската монархия: той представлява в законодателното събрание в Кадис една провинция, въстанала с оръжие в ръка срещу метрополията.

— Ще трябва още мансаниля — подхвърля братовчедът Тоньо.

Росас отваря нова бутилка, охладена в кладенеца, и новопристигналите се настаняват, обсъждайки прекомерния наем от четиридесет реала на ден, който иска хазяйката на креолския депутат. Стигнал е дотам да се обърне с молба за подслон към кортесите.

— Това е пладнешки обир.

После разговорът се насочва към събитията в Рио де ла Плата, действията на правителствените войски срещу бунтовниците в Монтевидео и предложението на Англия да бъде посредник в умиротворяването на бунтовните провинции в Америка. По думите на Фернандес Кучийеро, в „Сан Фелипе Нери“ тези дни се води дебат относно възможността да се отпусне на Англия право за осем месеца свободна търговия с американските пристанища срещу дипломатическата й намеса. Той, подобно на други отвъдокеански депутати, е привърженик на тази намеса.

— Това е нелепо — негодува сурово зетят Алфонсо. — Ако тези пристанища станат за британците зона на свободна търговия, вече никога няма да си отидат оттам… Те са си такива!

— Е, работата е почти опечена — заявява креолът невъзмутимо. — Дори се говори, че ако предложението им бъде пренебрегнато, те може да се оттеглят от Португалия, да изоставят обсадата на Бадахос и подготовката за нова битка, в която се канят да разбият маршал Султ…

— Но това е същински шантаж.

— Несъмнено, сеньор. Но в Лондон го наричат дипломация.

— В такъв случай Кадис трябва да наложи исканията си. Една подобна мярка би означавала край на нашата търговия с Америка. Разорение за града.

Лолита си играе с ветрилото — черно, китайско, изрисувано с портокалови цветове, — което лежи затворено в скута й. Дразни се от това, че е съгласна със зет си. Но е така. И няма нищо против да го изрази гласно.

— Това ще се случи рано или късно — казва тя. — С посредничество или без посредничество, бунтовна Америка е прекалено изкусителна за Англия… Целият този огромен пазар там, на тяхно разположение… Толкова зле ръководен от нас. И толкова далеч. Обременен с толкова данъци, такси, ограничения и бюрокрация. Така че англичаните ще направят това, което правят винаги: от една страна ще играят ролята на посредници, а от друга ще подклаждат огъня, както действат в Буенос Айрес. Много ги бива да ловят риба в мътна вода.

— Не би трябвало да говориш така за нашите съюзници, Лолита.

Майката мълчи със сведена глава и отсъстващ вид. Може да слуша разговора, а може и да се е унесла под въздействие на опиума. Забележката е на Ампаро Пиментел. С чашка анасонова ракия в ръка — пие вече трета, като че ли се състезава с отдадения на мансанилята братовчед Тоньо — съседката е скандализирана. Лолита Палма обаче не е сигурна дали отрицателната й оценка се отнася до недоброто й отношение към английската нация или до факта, че макар и жена, тя говори така свободно на теми, свързани с политика и търговия. Любимият енорийски свещеник на съседката, този от „Сан Франсиско“, от време на време леко критикува в неделната си проповед някои крайности при упражняването на подобни свободи от страна на дами от доброто кадиско общество. Това не засяга Лолита — всеки енорийски свещеник се стреми да се издигне в Кадис, но съседката Пиментел, макар и редовна посетителка в дома Палма, винаги е била тесногръда в разбиранията си. Държи на старото, без да се замисля. Без съмнение Кари Палма е нейният образец за жена: омъжена, разумна, посветена единствено на собственото си разкрасяване и на домашното щастие на съпруга си. Не е някаква мъжкарана с петна от мастило по пръстите и сандъчета, пълни с папрати и редки растения вместо с цветя, както Бог повеляла.

— Съюзници? — Лолита я гледа с мек укор. — … Вие виждали ли сте свъсеното лице на посланик Уелсли?

— Ами лицето на брат му, Уелингтън? — намесва се победоносно Кура Вилчес.

— Те са съюзници само на себе си — продължава Лолита. — Ако са на Полуострова, то е, за да изтощават Наполен… Ние, испанците, не ги интересуваме въобще, а нашите кортеси за тях са свърталище на републиканска подривна дейност. Да им позволим да посредничат в Америка е все едно да пуснем вълка в кошарата.

— Иисусе, Мария и Йосифе! — кръсти се възрастната дама.

На Лолита не й убягват замислените, скрити погледи, които й отправя Лоренсо Вируес. Не за първи път военният се явява в дома на улица „Балуарте“. Разбира се, никога не е сам и никога не е натрапчив, посещенията му и в действителност са израз на официална вежливост. От приема на английския посланик до днес посещенията са три: два пъти с Фернандес Кучийеро и още веднъж, след като са се срещнали случайно с братовчеда Тоньо на площад „Сан Франсиско“.

— Много ли сте засегнати от американските бунтове? — пита Вируес.

Казва го, като се обръща към Лолита с интерес, който изглежда е искрен, не само обикновена светска учтивост. Доста сме засегнати, отговаря тя. Повече, отколкото бихме желали. Пленничеството на краля и злоупотребите на властите усложняват нещата: Венецуела и двете вицекралствата — Рио де ла Плата и Нова Гранада — са въстанали открито, прекъсването на търговията и липсата на средства, идващи оттам, създават в Кадис проблеми с ликвидността, а войната с Франция, липсата на испански пазар и контрабандата пречат на традиционната търговия. Някои кадиски фирми, като търговска къща „Палма“, се опитват да се съвземат, обръщайки се към стария метод от времена на кризи: действат повече като комисионери, отколкото като собственици.

— Но всичко това е временно закърпване на положението — заключава тя. — В дългосрочен план, благосъстоянието на града е обречено.

Зетят Алфонсо се съгласява с неохота. Изражението му е мрачно, като че ли Лолита му е откраднала аргументи. И пари.

— Ситуацията е нетърпима. Затова не бива да се прави и най-малка отстъпка нито на англичаните, нито на другиго.

— Напротив — отбелязва Фернандес Кучийеро, дърпайки чергата към себе си. — Трябва да се договорим, преди да е станало прекалено късно.

— Хорхе има право — отвръща Лолита. — Един търговец осребрява неуспехите си, когато може да се възстанови с нови операции. Ако Америка обяви независимост и пристанищата й паднат в ръцете на англичаните и северноамериканците, няма да ни остане тази утеха. Загубите ще бъдат непоправими.

— Затова не трябва да отстъпваме и на педя — казва зетят Алфонсо. — Вижте Чили: страната продължава да е вярна на Короната. Като Мексико, въпреки бунта на онзи луд свещеник, испанец за наш най-голям срам[4]. И в Монтевидео генерал Елио се справя добре. С твърда ръка.

Последните думи са придружени от одобрителното помахване на ветрилото на Кари Палма. Лолита клати недоволно глава.

— Именно това ме притеснява. В Америка твърдата ръка не води до никъде — тя докосва мило маншета на Фернандес Кучийеро. — Нашият приятел е добър пример… Не крие, че е привърженик на радикалните промени в неговата страна, но продължава да заседава в кортесите. Знае, че става дума за възможност да се преборят произвола и деспотизма, които са отровили всичко.

— Така е — потвърждава креолът. — Това е исторически шанс и би било непростимо да го подминем… Казва ви го човек, който се е сражавал в Буенос Айрес заедно с генерал Линиерс и под испанското знаме.

Лолита е запозната със случая и знае, че човекът от Рио де ла Плата проявява скромност, като споменава само това. През 1806 и 1807, по време на английските нашествия в Рио де ла Плата, Фернандес Кучийеро, подобно на други младежи от благородно потекло, се е сражавал срещу британските войски до капитулацията на врага в една тежка кампания, която струва на Великобритания повече от три хиляди убити и ранени. Доказва го белегът на дясната му буза — одраскване от куршум, получено при защитата на дома на търговеца О’Горман[5] на улица „Пас“ в Буенос Айрес.

— Когато това свърши, ще трябва да се изправим пред един нов свят — казва Лолита. — Навярно по-справедлив, не знам. Но със сигурност различен… Независимо дали ще загубим Америка или не, независимо дали Кадис ще се спаси или разори, с англичани или без тях, нашите връзки с Америка ще бъдат хората като Хорхе.

— И търговията — завършва намръщено Алфонсо.

Лолита се усмихва с тъжна ирония.

— Разбира се. Търговията.

Капитан Вируес продължава да не откъсва очи от нея и тя не може да не се почувства поласкана. Офицерът е представителен мъж, а синият мундир с тъмнолилави ревери и яка му придава изискан вид. Дълбоко в себе си Лолита Палма изпитва приятно чувство: това е нещо като неясна милувка за женското й достойнство, чувство, което не отива по-далеч, а и тя не би допуснала подобно нещо. Не за първи път мъж я гледа така, разбира се. В младостта си тя е била доста хубава девойка, а и сега може да се счита за привлекателна за възрастта си: кожата й още е бяла и нежна, очите й са тъмни и живи, формите приятни. Има фини ръце и малки стъпала, доброто й потекло си личи. Въпреки че се облича строго, винаги в тъмни цветове, откакто е починал баща й — цвят, подходящ и за водене на преговори — тя го прави с вкуса на добре възпитана жена, с рокли и обувки по модата. Още се намира в категорията, която в Кадис се определя като „момиче с възможности“, макар огледалото да показва, че тези възможности намаляват с всеки изминал ден. Но също така осъзнава, че е примамлива партия за ловци на чужди богатства. Както има навика да казва братовчедът Тоньо, много мухи се въртят около меда, и в този смисъл Лолита не си прави илюзии. Не е от онези, които се зашеметяват от елегантен външен вид, фини ръце, фрак по последна мода или блестящи мундири. Възпитана е от баща си да приема нещата такива, каквито са, и това й позволява да приема всяка проява на мъжко внимание вежливо, но малко разсеяно. Едно престорено равнодушие, прикриващо недоверието й. Както опитният дуелист невъзмутимо застава с профил към съперника си, за да намали възможностите да му бъде нанесен удар.

— Говорят, че си изгубила кораб — подхвърля Алфонсо Соле.

Лолита поглежда неспокойно зетя си. Каква неуместна забележка, мисли си тя. Засегнат от обрата на разговора, сега той иска да си отмъсти злобно, почти детински. Грубиянска постъпка, която може да се очаква от него. С всеки изминал ден тя е все по-благодарна на баща си, мир на праха му, че не го прие за съдружник.

— Да. С товара.

Обобщава възможно най-кратко огорчението си. Преди четири дни „Тлакскала“, една шхуна, идваща от Веракрус и натоварена с 1200 слитъка мед, 300 кутии с обувки и 550 чувала захар, предназначени за търговска къща „Палма“, беше заловена от французите малко преди да пристане, след шейсет и два дни пътуване. Корабът беше пленен от корсарската фелука, която действаше обикновено от малкия залив Рота — няколко моряка видели как се разправила с шхуната на две мили източно от нос Кандор.

— Поне застрахователните полици паднаха, откакто имаме мир с Англия — отбелязва зетят със злорадство. — Но ти сигурно скоро ще се съвземеш благодарение на твоя корсар.

Лолита, която в този момент гледа Лоренсо Вируес, вижда по лицето на офицера да преминава сянка, когато чува думата „корсар“. От разговора, който бяха провели в деня на приема на английския посланик, никой от двамата не беше изговарял името на Пепе Лобо, но тя предполага, че Вируес е в течение на действията на моряка. След оборудването й от фирмите „Санчес Гинея“ и „Палма“, корсарската шалупа няколко пъти е споменавана във вестниците на Кадис. Сред първите нейни жертви фигурират една полакра, натоварена с 3000 фанеги жито и една успешно пленена бригантина, идваща от Пуерто Рико, натоварена с какао, захар и кампешево дърво, дори само тя се оказа достатъчна, за да покрие началната инвестиция. Точно преди една седмица вестник „Ел Вихия де Кадис“ публикува последните сведения: „В пристанището влезе френски кораб за крайбрежно плаване, пленен от корсаря «Кулебра». Пътувал е от Барбате за Чипиона с ракия, жито, кожи и кореспонденция“… Вестникът обаче не уточняваше, че френският кораб е бил с шест оръдия и е оказал съпротива при залавянето, и че при хвърлянето на котва, на борда е имало двама тежко ранени от екипажа на „Кулебра“ и че други двама от хората на Пепе Лобо са погребани в морето.

Огромното триъгълно платно се удря във въжетата, опъва се със сила, от която потреперват мачтата и черният корпус на шалупата, люшкана от вълните. Застанал на кърмата до двамата кормчии, които въртят железния, подплатен с кожа рул, Пепе Лобо държи прилично курса, вятърът откъм носа развява отпуснатия кливер, а дългата мачта се люшка над главата му. До него достига миризмата на запалки за топове, които димят на десния борд, до четирите шестфунтови оръдия, които от тази страна и под надзора на боцмана Брасеро, се насочват към неподвижната тартана, която дрейфува съвсем наблизо, на разстояние един пистолетен изстрел, с две отпуснати триъгълни платна и спуснати шкоти. Лобо знае, че на този етап оръдията, насочени от упор към корпуса на плячката имат повече за задача да вдъхнат респект, отколкото нещо друго. Би било невъзможно да стрелят, без да засегнат и свои хора; надаващата викове абордажна група, въоръжена с пики, брадви, пистолети и криви саби, и предвождана от Рикардо Мараня, притиска към кърмата екипажа на тартаната: петнайсетина объркани мъже, които отстъпват панически, оттегляйки се от палубата пред заплахата, която представляват току-що появилите се на борда нападатели. От дясната страна, под началото на вантите на голямата мачта, дъските на корпуса и част от фалшборда са на трески; това е мястото, където, след гонитбата и маневрата за абордаж — тартаната се опитваше да избяга и се правеше, че не забелязва сигналите, — корсарската шалупа се закачи с куки за плячката си за толкова време, колкото бе необходимо на двайсетте въоръжени мъже да се прехвърлят от единия на другия кораб.

Мараня се справя отлично. Като никой друг. В ситуации като тази не трябва да се дава възможност на противника да мисли и той прилага това правило с обичайното си хладнокръвие. Облегнат на фалшборда на шалупата, без да изпуска от поглед позицията на платната и шкотите спрямо вятъра, която позволява да държи „Кулебра“ на пътя на тартаната, Пепе Лобо наблюдава движенията на първия си офицер по палубата на пленения от тях кораб. Бледен, без шапка, облечен от горе до долу в черно, помощник-капитанът на „Кулебра“ държи сабя в дясната и пистолет в лявата си ръка, още един има в пояса на кръста му. Откакто са се прехвърлили през борда, нито на него, нито на хората му се е наложило да стрелят или да използват сабите си. Смаяни от необуздаността на нападението, от виковете и вида на корсарите, хората от екипажа на тартаната не се решават да окажат никаква съпротива. Някои понечват, но веднага се разколебават и се отказват. Яростта на атаката, гласовете и заплахите на нападателите, неустрашимият вид на младия мъж, който ги предвожда и наглият му, нехаен маниер да ги посочва един по един с върха на сабята си, приканвайки ги да хвърлят оръжията си, ги стряска. Нападнатите отстъпват към руля, останал без управление. Флагът с две червени и три жълти ивици, използван както от търговците — привърженици на крал Жозеф, така и от непризнаващите го патриоти, се вее на флагщок на кърмата. Под него някакъв човек, изглежда капитанът на тартаната, размахва ръце, сякаш убеждава в нещо хората си — да окажат съпротива или може би да се предадат. От „Кулебра“ може да се види как един як мъж насочва мачете към Мараня, но последният го блъска настрани и си проправя път безцеремонно сред членовете на екипажа, докато стига до капитана. Там, без да трепне, опира цевта на пистолета си в гърдите му, докато с другата ръка с един замах отрязва въжето на флага, който пада в морето.

Самоубиец е кучият му син, промърморва тихо Пепе Лобо. Заинатил се е да отнесе много паплач със себе си на път към ада. Маркизчето. Все още се усмихва, когато се обръща към боцмана Брасеро.

— Без врява — нарежда той. — Привържете оръдията и спуснете лодка.

Боцманът изсвирва със свирката си и после преминава по дължината на шалупата — шейсет и пет стъпки и по ширината — осемнайсет, давайки съответните нареждания. На тартаната, докато хората от абордажната група разоръжават неприятелския екипаж и ги отпращат в трюма, Мараня отива при фалшборда и оттам прави знака, който означава, че корабът се е предал и е под контрол: вдигнати високо ръце с кръстосани китки. После слиза надолу и изчезва. Лобо вади часовника от джоба на жилетката си, поглежда го — 9,48 сутринта — и казва на писаря да отбележи часа на пленяването в бордовата книга, където се регистрира плячката. След това поглежда през левия борд към неясната тъмна форма, която се отгатва сред сивкавата мъгла, скриваща бреговата линия: намират се на изток от плитчините Асейтера, на около две мили южно от нос Трафалгар. Така приключва ловът, започнал с първите слънчеви лъчи, когато от „Кулебра“ видяха платно на кораб, плаващ на север и почти преминал Протока. Въпреки че се бяха приближили без знаме, тартаната ги заподозря, опъна платно, възползвайки се от източния вятър и потърси убежище в залива Барбате. Но „Кулебра“, по-бърза, с обковани с мед корпус и мачта, вдигна всички платна и го настигна за час и половина. Корсарят вдигна френско знаме, тартаната отговори със своето, но без да намалява ход — Иисус Христос може да е казал, че сме братя, но в измамното море не сме дори братовчеди — и така, накрая капитан Лобо заповяда да спуснат френското знаме и да вдигнат испанския корсарски флаг, като дадат за сигурност и един оръдеен изстрел. Тартаната опъна въжетата на платната, „Кулебра“ предприе ход борд към борд, за да може Мараня да прехвърли хората си и да приключи историята. Поне за момента.

— Боцман!

Боцманът Брасеро идва. Мургав, набит, със сиви коси и мустаци. С боси крака, като почти всички на борда. Лицето му, набраздено от бръчки, подобни на разрези с нож, сияе — доволен е заради плячката. Екипажът на корсарската шалупа сега е щастлив: докато мъжете пускат на вода лодката с онези, които ще откарат тартаната до Кадис или Тарифа, те си правят догадки относно товара, който плененият кораб може да вози в трюмовете си и колко ще е частта, полагаща се на всеки един от тях, превърната в пари, след като се продаде съответният товар на сушата.

— Сложете горе двама души с далекоглед, да следят и да докладват за всяко платно… Да не ни хване неподготвени бригантината от Барбате.

— Както заповядате.

Пепе Лобо е предпазлив моряк, не му трябват изненади. Французите имат една бригантина, която хвърля котва между устието на река Барбате и залива на Санлукар, тя разполага с дванайсет оръдия и е много бърза и коварна, използват я като брегова охрана. В морската игра на котка и мишка понякога заровете се обръщат и ловецът се превръща в подгонен дивеч. Всичко е въпрос на късмет, а също така на добро зрение и инстинкт в този занаят, в който едно здравословно и постоянно недоверие във времето, морето, вятъра и платната, неприятеля и дори в собствения екипаж, са достойнства, които помагат да останеш свободен и жив. Преди седмица „Кулебра“ изостави неохотно една малка шхуна, хваната при залива на Болония, която вече беше свалила знамето си, след като забеляза ветрилата на френската бригантина, приближаваща бързо откъм запад; това накара корсаря да предприеме неудобно навлизане в Протока, търсейки защитата на испанската батарея при Тарифа.

Лодката, която кара писаря, за да опише плячката, и екипажа, който ще се прехвърли от превзетата тартана, вече се откъсва от „Кулебра“ и хората гребат с все сили в бурното море. Тартаната стои все така на един пистолетен изстрел разстояние, разстояние, на което се чува, ако някой се провикне. Рикардо Мараня се появява отново на палубата с месинговия рупор в ръка и викайки, уведомява Лобо за името, товара и за къде е пътувал заловения кораб. Става дума за „Тереса дел Пало“, въоръжена с две четирифунтови оръдия, регистрирана в Малага и пътуваща от Танжер за устието на Барбате с кожи, зехтин, делви с маслини, стафиди и бадеми. Пепе Лобо кимва доволен. При този товар и това предназначение, всеки морски трибунал би постановил, че пленяването на кораба е напълно основателно. Той наблюдава флагчето, показващо посоката на вятъра, а после се заглежда в морето и в облаците, които се носят високо в сивото небе. Източният вятър е излязъл снощи и е все така силен, така че няма проблем да закарат тартаната в Кадис, с ескортиращата го „Кулебра“. Три седмици вече откакто кръстосват морето между Гибралтар и нос Санта Мария. Няколко дни в пристанище ще се отразят добре на всички — барометърът, показващ все по-ниски стойности, също подканя към това, а навярно вече е излязла и оценката на товара на някой от пленените досега кораби и офицерите и членовете на екипажа ще могат да вземат онова, което им се полага според „Правилника за корсарските кораби“ и договора с корабовладелците: една трета за екипажа, разделена както следва: седем части за капитана, пет части за първия офицер, три за боцмана и писаря, две за всеки моряк и по една за юнгите, без да се броят осемте части, запазени за тежко ранени, погребения, сираци и вдовици.

— Оръдията са привързани и със запушени дула, капитане. Няма платно на хоризонта.

— Благодаря, боцман. Щом се върнат сеньор Мараня и абордажната група, опъваме въжетата.

— Накъде?

— Посока Кадис.

Усмивката на лицето на боцмана става по-широка, по-широко се усмихва и първият кормчия — едър червенокос мъж, по прякор Шотландеца, макар че е родом от Сан Роке и фамилията му е Мачука. След това, докато Брасеро се отправя към носа, за да се увери, че всичко е наред по палубата, шкотите и фаловете са готови за маневрата, запалките на оръдията са изгасени, пълнителите с барута — прибрани на местата си и снарядите в своите гнезда, покрити с брезент, усмивката му заразява останалата част от екипажа. Не са лоши хора, ако се вземе предвид какъв е изборът, след като войската и Кралската армада се стремят да вземат всичко живо, което може да държи пушка или да дърпа въже. При тези времена не беше лесно да ги убеди. От четиридесетте и девет човека на борда — включително двама юнги по на дванайсет и четиринайсет години — една трета са морски хора, рибари и моряци, примамени от перспективата за добър лов и твърда заплата от 130 реала на месец — Лобо взема 500, а помощникът му 300 — за сметка на бъдещата плячка. Останалите са пристанищна измет, бивши затворници, лежали за престъпления, несвързани с насилие и проливане на кръв, избегнали военната служба, подкупвайки чиновници с доброволческите си премии, има и някои чужденци, открити в последния момент в Кадис, Алхесирас и Гибралтар, за да попълнят списъка на личния състав или за да покриват загуби: двама ирландци, двама мароканци, трима неаполитанци, един английски артилерист и един евреин от Малта. „Кулебра“ действа от четири месеца, до момента има седем заловени кораба и се предполага, че кампанията е отлична, стига и морският трибунал да одобри пленяванията. Това е достатъчно, за да са доволни всички, а за такова възнаграждение хората на борда може да се каляват в морето и в огъня на битката — за щастие само при две операции има пролята кръв.

Пепе Лобо си сваля шапката и вдига глава към върха на мачтата, на която платното продължава да се издува, карайки обтяжката на гика да скърца заради вълнението, ставащо по-силно.

— Има ли нещо откъм Барбате?

Отгоре отговарят, че няма, че всичко е чисто. Лодката вече се връща от тартаната, на нея са Рикардо Мараня, хората му и писарят, притискащ бордовия дневник към гърдите си. Лобо изважда огниво от джоба си и като отива към подветрената страна, пали пура. Корабът — това е дърво, смола, барут и други леснозапалими вещества, затова и капитанът и първият офицер са единствените, които могат да пушат на борда по всяко време и без позволение, макар той да се стреми да се възползва възможно най-малко от тази привилегия. Не е особено пристрастен, за разлика от Рикардо Мараня, който въпреки болните си бели дробове, пуши пури с дузини.

Кадис. Перспективата да хвърли котва там радва и корсаря. Шалупата се нуждае от някои поправки и подмени, а за него ще бъде добре да обиколи кабинетите на морския трибунал и да подпомогне волята на някои хора, ускорявайки чиновническата работа, въпреки убеждението му, че двамата Санчес Гинея са направили всичко, което зависи от тях. Освен работата със съдии и чиновници, на капитана ще му се отрази добре да се поразтъпче на твърда земя. Мисли за това, докато изпуска дима от устата си. Защото вече е време. Да се поразтъпче из „Санта Мария“ и да пообиколи кръчмичките в Калета. Да. А също така има нужда и от жена. Една или няколко.

Лолита Палма. Споменът за нея извиква на устата му насмешлива и замислена усмивка, защото се отнася до него самия. Подпрян на фалшборда, загледан в нос Трафалгар, очертаващ се в далечината, докато крайбрежната мъгла се вдига, Пепе Лобо размишлява и си припомня. Има нещо у тази жена — то не е свързано с парите, и това е необичайно — което поражда у него особени чувства. Той не е човек, склонен към самоанализи, а ловец, решен да търси големия удар, шанса, мечтан от всеки моряк, богатството, което понякога морето прави възможно за онзи, който рискува и се опитва да го спечели. Капитан Лобо е корсар по неволя и не вследствие на някакво призвание, а на определен начин на живот. Както и поради времето, в което му се е паднало да живее. Откакто се е качил на кораб на единайсетгодишна възраст, той е срещнал прекалено много човешки отрепки, които са направили от него това, което е. Не иска да свърши в кръчма, разказвайки или измисляйки истории от живота си на млади моряци срещу чаша вино. Затова преследва, упорито и търпеливо, едно бъдеще, далеч от тази несигурна картина, към която не би се върнал никога, ако успее да я загърби: скромна рента, собствена земя, навес пред къщата, където да седне на слънце, без повече студ и влага, освен дъждовете и зимите. С жена, която стопля леглото и стомаха му, без виенето на вятъра да буди у него мрачни предчувствия и да го кара да гледа неспокойно барометъра.

Що се отнася до Лолита Палма, то когато мисли за нея, в главата му се въртят необичайно сложни мисли. Прекалено сложни за това, на което е свикнал. Въпреки че шефката, която е и старши партньор в предприятието, продължава да е една непозната, с която е разменил няколко думи, корсарят долавя странна близост с нея, прилив на симпатия, която включва и някаква физически доловима топлота. Пепе Лобо е хвърлял котва в достатъчно пристанища, за да не се заблуждава. В случая с Лолита Палма е изненадан. Също и разтревожен, защото едните неща се смесват с другите. Той не е лишен от обществото на млади или красиви жени, макар често това да предполага предварително заплащане, което дори се оказва по-спокойно и удобно. Наследницата на рода Палма обаче трудно може да бъде наречена красива. Най-малкото не отговаря на каноните за женска красота. Но не изглежда и зле. Всъщност въобще не изглежда зле. Чертите й са правилни и приятни, погледът й — умен, стройното тяло не е скрито, а подчертано от дрехите. Но най-вече у нея, в начина, по който говори и по който мълчи, в сдържаността и осанката й има едно необикновено спокойствие, самоувереност, които интригуват и в известна степен — корсарят не е наясно по този важен въпрос — привличат. И предизвикват безпокойство.

Забелязал го е за първи път по време на посещението в края на март, което Лолита Палма направи на „Кулебра“, когато корсарският кораб беше готов да отплава. Пепе Лобо беше отворил дума за тази възможност и за негово учудване тя — макар и не веднага — се появи на борда заедно със Санчес Гинея. Дойде неочаквано с една пристанищна лодка, с чадърче срещу слънцето в ръка, придружена от дон Емилио и сина му Мигел, които го предупредиха навременно, та шалупата да се въведе в състояние, подходящо за оглед, макар още да не беше качена част от екипировката, само едната от двете десетквинталови[6] котви беше на палубата, част от такелажа — в подножието на голата мачта, а до кораба имаше голяма лодка, натоварена с желязо за допълнителен баласт. Но всяко въже беше на мястото си, такелажът беше насмолен, корпусът още миришеше на двата пласта черна боя, с която беше покрит над ватерлинията, дървеният борд и парапетите миришеха на тиково олио, а палубата беше прясно измита с парцали и пясък. Денят беше слънчев и приятен, водата беше като огледало и когато Лолита Палма се качи на борда — не пожела да я вдигнат с въжен стол, а се изкатери решително по стъпалата на спуснатия откъм десния борд трап[7], като прибираше леко полите си — шалупата изглеждаше красива, застинала на котва срещу носа Ла Вака и батареята Коралес, полюшвайки се на лекия бриз, повяващ по протежение на провлака.

Беше странна ситуация. След първите поздрави, Рикардо Мараня, с черен сюртук и набързо сложена вратовръзка, приветства гостите с небрежната елегантност на разорен аристократ. Мъжете, които работеха на палубата, правеха път, стегнати и усмихнати, с глуповато изражение, като сваляха шапки с несръчната плахост, която обикновените моряци, свикнали с обществото на пристанищните проститутки, обикновено проявяват пред жените, които са или изглеждат като дами. Пепе Лобо, който я следваше заедно със Санчес Гинея, наблюдаваше как посетителката се движи непринудено из кораба, като благодари за всичко с лека усмивка и кимване, и понякога задава уместен въпрос за едно или друго. Беше облечена в тъмносиво, с кашмирен шал на раменете и с английска сламена шапка с периферия, леко завита надолу, която ограждаше лицето й и караше да изпъкват умните й очи. Обърна внимание на всичко: на осемте шестфунтови оръдия, по четири от всяка страна, с два свободни портика на носа, готови да бъдат използвани при всеки лов; на дъсчените плоскости с дупки, в които да се поставят катапулти и оръдия с по-малък калибър; на ветриловидно забитите под руля летви, които трябваше да дават опора на кормчията при силните странични навеждания на кораба; на помпата за изхвърляне на вода; на отворите зад мачтата, през които се спускат котвените въжета и дългият, почти хоризонтален бушприт покрай левия борд на палубата. Всичко това бе характерно, обясни първият помощник, за този вид бързи и леки кораби, способни да разгърнат много платна само на една мачта, съвършени за корсарски набег, доставка на поща и контрабанда, които англичаните наричат cutter, французите cotre, а ние, испанците — шалупа. Обратно на очакванията си Пепе Лобо откри, че собственичката на търговска къща „Палма“ е съвсем наясно с въпросите, свързани с мореплаването и корабите; чу я дори да се интересува от такелажа и мачтовите въжета, от особената структура на кила, намаляваща съпротивлението на водата, и най-вече от внушителната, леко наведена към кърмата мачта: жилаво и здраво дърво от Рига, без възли, служило преди като грот-рея на един от френските кораби със седемдесет и четири оръдия, принадлежали на ескадрата на адмирал Росили.

Поговориха насаме — за втори път, откакто се познаваха, когато Лолита Палма отклони поканата да посети твиндека[8]. Предпочитам да остана тук, каза тя. Денят е чудесен, а и вътрешността на корабите малко ме притеснява: там е доста задушно. Така че извинете ме, сеньори. Рикардо Мараня слезе с двамата Санчес Гинея, с намерение да им предложи по чаша порто в малката каюткомпания, а тя се облегна на планшира близо до кърмата, като се пазеше от слънцето с отвореното си чадърче и сред отблясъците на светлината във водата, наблюдаваше внушителния силует на укреплението при Пуерта де Тиера, големите и малки платна на корабите, пристигащи и заминаващи от всички страни, недалеч от тях. Точно там Пепе Лобо и наследницата на търговска къща „Палма“ си поговориха в продължение на четвърт час. А в края на разговора, който не се отнасяше до нищо специално или задълбочено, а беше за корабите, войната, града и морския трафик, корсарят затвърди убеждението си, че тази все още млада и необикновено културна и начетена жена — изненада го как владееше английската и френска морска терминология, — не е като онези, които беше познавал до сега, че у нея има нещо различно: една спокойна вътрешна решимост, включваща умението да отказва, някаква увереност и вродена интуиция да оценява хората по действията и думите им. Освен това долови едно своеобразно, неопределимо очарование — ведрост, това е точната дума, която все идва в ума на Пепе Лобо, — свързано с приятната гладкост на кожата й, женствена и бяла, фините синкави вени на китките между дантелените маншети и атлазените ръкавици, които носеше в онзи ден, красиво изрязаната уста, полуотворена, докато Лолита слушаше дори човек като капитана, който не се радваше на особена симпатия от нейна страна — поне с такова впечатление остава той поради учтивия и малко надменен начин, по който тя се държа през цялото време. Би могло да се каже, че благодарение на едно любопитство към целия заобикалящ я свят, едновременно пресметнато и спонтанно, Лолита Палма не бе изгубила способността си да се изненадва от неочакваното в един свят, пълен със същества, които в крайна сметка са напълно предсказуеми.

— Всичко е наред, сеньор капитан — представя се Рикардо Мараня. — Потвърдени са товар и предназначение, няма промени. Наредих да заковат и запечатат люковете.

Никога не се обръща на „ти“ към капитана си пред екипажа, и последният му отвръща със същото отношение. Цялата абордажна група се е върнала от тартаната. Мъжете слагат оръжията в плетените кошници, поставени до мачтата и се пръскат по палубата, шумни и доволни, разказвайки на другарите си подробности от пленяването. Със скърцане на въжета шестима моряка вдигат лодката, от която се стича вода и я завързват на палубата. Пепе Лобо хвърля угарката от пурата и се отдръпва от юта.

— Добър улов, значи?

Мараня кашля, като попива устни с една носна кърпа, която вади от ръкава на куртката си, после я прибира, след като е погледнал равнодушно следите от червена слюнка.

— Имал съм и по-лоши.

Двамата моряци си разменят усмивки. Зад писаря, който носи патента, списъка на екипажа и описа на заловения товар, се качва на палубата капитанът на тартаната: дебел, с бели бакенбарди, червендалест и на немалко годинки, с изражение на човек, който внезапно е изгубил почва под краката си. Испанец е като по-голямата част от екипажа му; сред тях няма нито един французин. Мараня му е позволил да прибере нещата си в малко сандъче, което моряците от абордажната група са донесли от каютата му и което сега, изоставено на чуждата палуба, подчертава плачевния му вид.

— Съжалявам, че се наложи да задържа кораба ви — казва му Пепе Лобо, като докосва шапката си. — Ще бъде закаран заедно с товара и документацията, смятам го за добра плячка.

Докато говори, вади табакерата от джоба си и предлага пура на другия, който отказва с едно махване на ръка.

— Това е произвол — изсумтява капитана възмутен. — Нямате право. Капитанът на „Кулебра“ прибира табакерата си.

— Имам напълно редовно корсарско разрешително, както ви е казал моят помощник. Отправяте се с товара за неприятелско пристанище, а това е военна контрабанда. А и не спряхте когато, освен че вдигнах флаг, дадох и оръдеен залп. Оказахте съпротива.

— Не говорете глупости. Аз съм испанец като вас. Изкарвам прехраната си.

— Всички изкарваме прехраната си.

— Пленяването е незаконно… Освен това вие приближихте с френско знаме.

Пепе Лобо свива рамене.

— Преди да открия огън, вдигнах испанското, така че всичко е наред… Така или иначе, щом стигнем пристанище, ще можете да протестирате. Моят писар е на ваше разположение — докато отвеждат долу капитана на тартаната, Лобо се обръща към помощника си, който е присъствал на диалога, без да отвори уста, но забавлявайки се видимо. — Заповядайте да опънат шкоти, лоцмане. Курс — запад-югозапад, за да се предпазим при преминаването от Асейтера. После нагоре.

— За Кадис, така ли?

— За Кадис.

Мараня кимва невъзмутимо. Изражението му показва, че мислите му са другаде. Той е единственият на борда, който не показва задоволство пред перспективата за слизане на сушата, но и това е част от образа му. Пепе Лобо знае, че дълбоко в себе си помощникът му се радва, че ще може да поднови нощните си пътувания до Пуерто де Санта Мария. Проблемът ще дойде, ако свои или чужди го изненадат насред път, докато той рискува живота си както обикновено. Само че, верен на себе си до умопомрачение, Маркизчето няма да се остави да го заловят жив и ще започне да стреля или да размахва сабята, отнасяйки със себе си толкова души, колкото смогне. Би било напълно в негов стил. И тогава „Кулебра“ ще остане без първи офицер.

— Ще пазим тартаната, ескортирайки я. Безпокои ме фелуката от Рота.

Мараня кимва отново. И той няма доверие на френския корсар, който от началото на годината пленява всеки непредпазлив кораб, испански или чужд, който се приближи малко до брега между нос Камарон и нос Кандор. Нито английският флот, нито испанският, заети с по-важни акции, са успели да сложат край на набезите му. Дързостта на французина нараства с ненаказуемостта: четири седмици по-рано, в една почти безлунна нощ, е стигнал дотам, че под самите оръдия на крепостта Сан Себастиан е пленил една турска шхуна, която превозвала лешници, жито и ечемик. Самият капитан на „Кулебра“ знае от собствен опит колко опасна е фелуката, командвана, според онова, което е научил в Кадис — заливът е истински клюкарник — от бивш помощник-капитан на кораб от императорския флот, плаващ с екипаж от французи и испанци. Същият този корсар, лавиращ бързо с помощта на латинските си платна, опасно въоръжен с шест шестфунтови оръдия и две каронади от по 12 фунта, беше на път да съсипе — или да досъсипе — последното му пътуване в края на февруари от Лисабон до Кадис, когато беше капитан на търговската полакра „Рисуеня“, точно преди да остане без работа. Навярно заради този спомен е двойно предпазлив. Осемте шестфунтови оръдия, които има сега на борда си, променят нещата. Но не става дума само за това. Въпреки изтеклото време, Лобо не забравя горчивите мигове, които е преживял заради фелуката, преследваща го при Кадис. В списъка на личните му дела за уреждане има един дебело подчертан ред, отнасящ се до този кораб и неговия капитан. Колкото и голямо да е морето, рано или късно всички се срещат някъде в него. Кораби и хора. Ако дойде този момент, на Пепе Лобо няма да му бъде неприятно да си разчисти сметките.

[1] Empecinado (исп.) — твърдоглав; прозвище на Хуан Мартин Диес (1775–1825), герой от испанската война за независимост, ръководил легендарен партизански отряд, сражавал се срещу Наполеоновите войски. — Б.р. ↑

[2] Региони, известни с доброто си вино. — Б.пр. ↑

[3] Крал Жозеф. Жозеф е френският вариант на испанското име Хосе. В Испания наричат хората с име Хосе, Хосефа съответно Пепе и Пепа. — Б.р. ↑

[4] Има се предвид Мигел Идалго (1753–1811) — свещеник в Мексико, положил началото на войната за независимост на страната от испанската корона. Национален герой на Мексико, наричан „баща на Отечеството“. — Б.р. ↑

[5] О’Горман, Томас (р. 1760-? /1810/) — ирландец, служил на френската корона преди революцията, впоследствие, вече като заможен търговец, се установява в Буенос Айрес и става един от ръководителите на търговците, настояващи за търговски свободи. Салонът на госпожа О̀Горман, е бил място за среща на креолите, протестиращи срещу търговската политика на метрополията. — Б.р. ↑

[6] Квинтал — мярка за тегло равна приблизително на 46 кг. — Б.пр. ↑

[7] Стълба на кораб. — Б.р. ↑

[8] Пространство между двете палуби, междупалубно помещение. — Б.р. ↑

6.

Както всеки ден след обиколката из кафенетата, Рохелио Тисон кара да му лъснат обувките. Пимпоро[1], така се казва ваксаджията, или поне хората го наричат така. Денят е тих, има лек източен вятър и утринното слънце хвърля първите ивици светлина между брезентите и корабните платна, опънати от балкон до балкон и хвърлящи сянка на улица „Карне“, срещу сергията за гравюри и щампи. Задушно е и човек може да премине целия град, без да го духне вятър. Всеки път, когато капка пот се стича по сведения надолу нос на Пимпоро и пада върху лъскавата кожа на ботушите, ваксаджията — черен в съответствие със занаята си — я отмахва с бързо движение на пръстите и продължава да работи. От време на време удря дръжката на четката в дланите на ръцете си — жест, нелишен от карибска, показна виртуозност. Пляс, пляс. Пляс, пляс. Както винаги ваксаджията се старае да угоди на Тисон, макар да знае, че последният няма да си плати за услугата. Никога не плаща.

— Дайте другия крак, сеньор комисар.

Тисон послушно отмахва крака с лъснатия ботуш и поставя другия върху дървеното сандъче на ваксаджията, който лъска, коленичил на земята. Прав, облегнал гръб на стената, със смъкната напред бяла лятна шапка с черна, поизносена панделка, пъхнал палец в левия джоб на жилетката и с бастун с бронзова дръжка в другата ръка, полицаят наблюдава минувачите. Въпреки че продължават сблъсъците по продължението на канала, разделящ остров Леон от сушата, от три седмици в Кадис не е падала бомба. Това си личи по безгрижното поведение на хората: жени разговарят с пазарски кошници под ръка, прислужнички мият входовете, застанали на вратите на магазинчетата си, дребни търговци гледат жадно чужденците, които се разхождат бавно нагоре-надолу и се спират при магазинчето, където се продават гравюри на герои и битки срещу французите — победоносни или поне така се предполага, всевъзможни портрети на крал Фернандо, прав, на кон, до кръста, в цял ръст, закачени около вратата с щипки за пране: истинска патриотична кампания. Тисон следи с поглед една млада жена с мантиля и фуста с ресни, които се люшкат при поклащането на бедрата й, докато тя потраква с токчета, пристъпвайки с младежка напетост. От една близка кръчма момче носи чаша прясна лимонада, която полицаят непочтително поставя между две изгорели свещи в нишата на стената, където се вижда мозаечно изображение на окървавения лик на Иисус от Назарет, измъчен от трънения венец и горещината на улицата.

— Значи няма нищо ново, приятелю — отбелязва той.

— Казах ви, сеньор комисар — негърът целува палеца и показалеца на едната си ръка, поставени във форма на кръст. — Нищичко.

Тисон отпива глътка лимонада без захар. Ваксаджията е един от осведомителите му, една малка, но полезна брънка — защото лъска обувки в центъра на града — от широката мрежа доносници, които полицаят поддържа: сутеньори, проститутки, просяци, момчета за всичко, келнери в кръчми, прислужници, докери, моряци, файтонджии и някои не особено опасни престъпници като например джебчии, действащи по улиците и кафенетата, обирджии на обикновени и пощенски коли, крадци на часовници и портфейли. Хора, чиито занимания им дават възможност да се добират до различни тайни, да чуват разговори, да присъстват на интересни сцени, да разпознават имена и лица, които после полицаят класифицира и архивира, с цел да ги използва в подходящия момент, както в интерес на службата, така и в свой собствен: двете неща невинаги съвпадат, но това се случва достатъчно често, за да бъде подобно занимание рентабилно. На някои от тези осведомители Тисон плаща. На други — не. Подбудите на повечето да сътрудничат са подобни на тези на ваксаджията Пимпоро. В този град и в такива времена, в които често се налага на човек да изкарва прехраната си, проявявайки особена гъвкавост, малко полицейска благосклонност се оказва най-добрата защита. Известна роля играе и страхът. Рохелио Тисон принадлежи към онзи вид агенти на властта, които поради професионален опит смятат за практично да не свалят гарда, нито пък някога да отслабват натиска. Знае, че работата му е такава, че тя не може да се върши с топлота и с потупвания по гърба. Винаги е било така, откакто съществуват полицаи на света. Той самият се старае да го потвърди, когато може, като поддържа без размекване дори най-зловещите аспекти на славата си в Кадис, където толкова много хора го проклинат, щом го видят, но винаги — заради сметката, която си води за тях — го правят наум. Така и трябва да бъде. Онзи римски император, който предпочитал да треперят пред него, вместо да го обичат, е имал право. Имал е всичкото право на света, че и отгоре. Съществуват резултати, които се постигат единствено чрез страха.

Всяка сутрин, между осем и половина и десет часа, комисарят прави обиколката си из кафенетата, за да хвърли по един поглед на новите лица и да установи дали познатите са там: кафенетата „Корео“, „Аполо“, „Анхел“, „Каденас“, „Леон де Оро“[2], сладкарницата на Бурнел, на Коси и още някое и друго заведение са основните пунктове на тази обиколка с многобройни междинни спирки. Би могъл да прехвърли това задължение на някой от подчинените си, но има въпроси, до които не трябва да се допускат чужди очи и уши. Полицай по инстинкт, не само по професия, при тези ежедневни разходки Тисон опреснява представата си за града, който е негова арена на действие, като отчита пулса му там, където най-силно бие. Това е моментът на поверителните съобщения, направени мимоходом, в кратки разговори, с многозначителни погледи, с привидно нищо не означаващи знаци, които по-късно, по време на размисъл в кабинета, в съчетание със списъка на регистрираните в странноприемниците и къщите пътници, дават ориентация за рутинната му дейност. Това е ежедневният му лов.

— Готово, сеньор комисар — ваксаджията избърсва потта с опакото на ръката си. — Като огледало са.

— Колко ти дължа?

Въпросът е ритуален, както и отговорът.

— Сметката е уредена.

Тисон го потупва два пъти с бастуна си по рамото, изпива остатъка от лимонадата и продължава пътя си надолу по улицата, обръщайки според навика си внимание на минувачите, които идентифицира по дрехите и външния вид като чужденци. При „Палийеро“ вижда неколцина депутати, които се отправят към „Сан Фелипе Нери“. Почти всички са млади, облечени във фракове, под които се виждат жилетки, носят леки широкополи шапки, плетени от камъш или филипински коноп, светли малки вратовръзки, тесни панталони, подобни на кавалерийски, и ботуши, украсени с пискюли — в съответствие с модата, възприета от онези, които се наричат либерали и са парламентарни противници на пламенните привърженици на абсолютната власт на краля, обличащи се по-строго и въздържано, с предпочитания към широкия сюртук и мундира. Шегобийците от Кадис започват да наричат последните „раболепници“, демонстрирайки накъде клони народната симпатия при все по-ожесточения дебат дали върховната власт принадлежи на монарха или на нацията. Дебат, който от друга страна въобще не занимава комисаря. Либерали или раболепници, крале, регентства, национални хунти, комитети за обществено спасение или сановници на Тамерлан Велики — който и да управлява Испания, винаги ще има нужда от полицаи, за да я държи в подчинение. За да върне към действителността народа, след като е извлякъл печалба съответно от възторга или от гнева му.

При разминаването си с депутатите, по чист професионален инстинкт, събуждащ се при срещата с всяка власт, Тисон поздравява, сваляйки шапка със същото старание, което би показал — никога не се знае как ще се развият събитията, — ако му бяха наредили да ги хвърли в затвора. Разпознава сред тях светлите и воднисти, подобни на сурови стриди очи на младия граф Де Торено; дългокракият и влиятелен Агустин Аргуейес и американците Мехия Лекерика и Фернандес Кучийеро. Тисон вади часовника от джоба на жилетката си и установява, че минава десет часа. Въпреки че ежедневните заседания на кортесите започват официално точно в девет, рядко се случва да има кворум преди десет и половина. Техни милости — тук няма разлика между либерали и раболепници — не обичат да стават рано.

Завивайки надясно по улица „Вероника“, комисарят влиза в бакалията на един планинец, в която се продава и сервира вино. Собственикът шета зад тезгяха, пълни четвъртити стъклени бутилки, докато жена му мие купчина чаши. Сухи колбаси висят от една греда, в кръгла тепсия са наредени солени сардини.

— Имам един проблем, приятелю.

Другият го гледа подозрително, с клечка за зъби в устата. Личи си, че познава Тисон достатъчно добре, за да знае, че проблемът на полицая бързо ще се превърне и в негов собствен.

— Кажете за какво става дума.

Той излиза иззад тезгяха и Тисон го отвежда в дъното, близо до чувалите с нахут и сандъчетата със сушена треска. Жената ги гледа подозрително, наострила слух и с мрачно изражение. И тя познава комисаря.

— Снощи при теб е имало хора по никое време. Играели на карти.

Другият възразява. Било е недоразумение, казва, изплювайки клечката за зъби. Няколко чужденци объркали мястото и той не отказал да им вземе по някоя и друга дребна пара. Това е всичко. Колкото до картите, то това е клевета. Лъжлив донос на някой мръсник.

— Моят проблем — продължава Тисон равнодушно — е, че трябва да те глобя. Осемдесет и осем реала, за да бъдем точни.

— Това е несправедливо, сеньор комисар.

Тисон вперва поглед в планинеца, докато онзи най-сетне свежда очи. Той е от Сантандер, от планината Барсена: висок и як мъж с големи мустаци, който от край време живее в Кадис. Благоразумен и миролюбив, доколкото е известно на комисаря. От хората, които си гледат живота и оставят и другите да си гледат своя. Единствената му слабост, като на всички е, че иска да прибере някоя и друга пара повече. Полицаят знае, че в бакалничката, щом се затвори вратата към улицата, се играе на карти в разрез с общинските наредби.

— Това изказване, че е несправедливо — отговаря студено той, — качва глобата ти с двайсет реала.

Другият мъж побледнява, започва да бръщолеви някакви извинения и поглежда косо към жена си. Не е истина, че снощи се е играло комар тук, протестира той. Това е почтен магазин. Вие надвишавате правата си.

— Реалите станаха вече сто двайсет и осем. Внимавай какво говориш.

Планинецът отрича възмутено и удря с юмрук по един от чувалите с нахута, от което няколко зърна падат на земята. Това неприлично избухване ще си остане между нас, отбелязва Тисон, без да трепне. Разбирам нервността ти и няма да го приема като оскърбление на държавен служител. Въпреки че би трябвало. Но аз не бързам. Можем да си прекараме тук сутринта, ако искаш. Забавлявайки жена ти и клиентите ти, които влизат: ти протестираш, а аз качвам глобата. Така че остави нещата, каквито са, човече. Няма накъде да мърдаш.

— Има ли начин да се оправи работата?

Полицаят прави мъгляв жест, сякаш размишлява. Един от жестовете, които с нищо не ангажират.

— Разправят, че тримата, които са били тук снощи, не са тукашни. Били малко странни хора… Познаваш ли ги от по-рано?

По физиономия, признава другият. Единият е отседнал в странноприемницата на Пако Пеня, на „Амоладорес“. Казва се Тайбийя. Носи превръзка на лявото око и говорят, че е бивш военен. Държи да му казват „лейтенант“, но планинецът не знае дали наистина е такъв.

— Разполага ли с пари?

— Горе-долу.

— За какво говориха?

— Този Тайбийя познава хора, които уреждат чужденците. Или по-скоро той самият ги урежда… Не знам.

— Например?

— Един млад роб, негър. Беглец. Търсят му английски кораб.

— Без да вземат пари?… Странно.

— Изглежда, че той е взел със себе си сребърните съдове на господаря си.

— Дойдохме си на думата. Толкова усилия за един негър.

Тисон регистрира всичко в ума си. Запознат е със случая — маркиз Де Торе Пачеко преди седмица е подал сигнал за бягството на един роб и за кражбата на среброто — и сведенията могат да се окажат полезни. А също и носещи парична изгода. Един от работните му принципи е да не се показва прекалено заинтересован от това, което му разказват. Прекаленият интерес оскъпява стоката, а той обича да купува евтино.

— Дай ми нещо по-добро. Хайде.

Планинецът гледа жена си, която привидно продължава да е погълната от миенето на съдовете. Говориха също, снишава той гласа си, и за едно семейство, което е в Ел Пуерто де Санта Мария и иска да влезе в Кадис: чиновник от Мадрид с жена си и петте си деца, готов да плати за пътуването и за карти за пребиваване, ако му бъдат осигурени.

— Колко?

— Мисля, че чух нещо от рода на хиляда реала.

Комисарят се усмихва вътрешно. Той би уредил мадридчанина за половината от тази сума. Навярно все още може да го направи, ако го хване. Едно от неговите безбройни преимущества спрямо натрапници като този с превръзката на окото е, че цените на неговите услуги, сравнени с онези, с които работи тази сган, са истински подарък. При това те са обезпечени от официалната му длъжност, документите са с истински печат, а не с фалшив, умишлено зацапан, за да се прикрие фалшификацията. В крайна сметка ненапразно самият Тисон е човекът, който преглежда и одобрява тези документи.

— За какво друго говориха?

— Почти нищо. Споменаха някакъв мулат.

— Виж ти. Било е вечер на тъмнокожите, както виждам… Какво казаха за този мулат?

— Още един от онези, които кръстосват насам-натам. Както изглежда, доста снове между Ел Пуерто и Кадис.

Тисон регистрира тази подробност, докато сваля шапка, за да попие потта си. И друг път е чувал да се говори за някакъв мулат, собственик на лодка, който върти контрабанда от бряг на бряг, подобно на толкова други, но без да превозва хора. Решава, че трябва да провери този субект. С кого общува и къде се движи.

— За какво ставаше дума?

Планинецът прави двусмислен жест.

— Някой иска да се събере със семейството си от другата страна. Стори ми се, че ставаше дума за военен.

— От Кадис ли?

— Така разбрах.

— Войник или офицер?

— Офицер сякаш.

— Това вече е дебела работа… Чу ли името?

— Тук ме хващате неподготвен.

Тисон си чеше мустаците. Офицер, готов да мине при неприятеля, винаги е опасен. Пристига там, разказва разни неща, за да се хареса, а от дезертьорството до предателството има само една малка крачка. И въпреки че дезертьорите са под юрисдикцията на военните, то всичко, което има общо с изтичане на сведения или шпионаж, засяга и неговия отдел. Особено сега, когато му се привиждат шпиони навсякъде. В Кадис и на острова са приети тежки наказания за собствениците на лодки и лодкарите, превозващи дезертьори, приета е и забрана да качват какъвто и да е бежанец, който не е минал предварително през митническия кораб, хвърлил котва в залива. На сушата всеки собственик на странноприемница, хан или частна къща е задължен да съобщава за новите си гости, а всеки, който се движи из града трябва да е снабден с писмо от службите за сигурност, което да удостоверява самоличността му. Тисон знае, че губернаторът Виявисенсио е приготвил една още по-сурова наредба, предвиждаща смъртно наказание за сериозните нарушения, макар за момента да задържа обнародването й. При сегашните обстоятелства една крайна силова мярка би означавала да се екзекутира половината град, а останалата да отиде в затвора.

— Добре, приятелю. Ако пак дойдат, пускаш едно ухо и после ми разказваш. Ясно ли е?… А междувременно затваряй в определения час. Занимавай се само със своята работа и — никакви карти.

— А какво става с глобата?

— Днес ти е щастлив ден. Ще се ограничим с четиридесет и осем реала.

Кадиската жега вече се усеща еднакво на слънце и на сянка, когато комисарят излиза на улицата и пресича „Сан Хуан де Диос“[3] на път за кабинета си в Комисариата: стара сграда с железни решетки, залепена за манастира „Санта Мария“, близо до Кралския затвор. Въпреки че сутринта преваля, сергиите с плодове, зеленчуци и риба гъмжат от хора под навесите, които се простират от сградата на градския съвет до „Бокете“ и портите на пристанището. Привлечени от изложените на слънцето стоки, мухите налитат на ята. Тисон отпуска вратовръзката, която опасва шията му и си вее с шапката. С голямо облекчение би си махнал сакото, за да остане по жилетка и риза — макар да е от фин плат, тя цялата е в пот, — но има неща, които един сериозен мъж и полицейски комисар не може да прави. Той далеч не е първият по важност, а и не претендира да е такъв, но да си втори също налага спазване на известни норми на поведение. Професията и положението му си имат и своите недостатъци.

Когато завива зад ъгъла, срещу дървената врата на „Санта Мария“, Рохелио Тисон различава от далеч Кадалсо, помощника си, в компанията на секретаря. Сигурно го чакат отдавна, защото се упътват към него с вид на хора, носещи важни новини. И навярно е така, предполага комисарят, щом секретарят, кабинетен плъх и заклет враг на слънчевата светлина, е излязъл на улицата в тази жега.

— Какво става? — пита той, когато стигат до него.

Другите набързо го осведомяват. Едно момиче е открито мъртво. Внезапно Тисон престава да чувства горещината. Когато накрая успява да произнесе дума, усеща, че устните му са ледени.

— Как така мъртво?

— Със запушена уста, сеньор комисар. Гърбът й е разкъсан от камшични удари.

Той ги гледа объркан и се опитва да осмисли чутото. Не може да бъде. Опитва се да съобразява бързо, но не успява. Мислите му се блъскат една в друга.

— Къде се е случило?

— Съвсем наблизо. В двора на една съборена къща, която се намира накрая на улица „Виенто“, до завоя… Намерили са я някакви деца, докато си играели.

— Невъзможно.

Секретарят и помощникът гледат шефа си с необичайно любопитство. Единият наглася очилата на носа си, другият бърчи ниското си чело.

— Няма съмнение — казва Кадалсо. — На шестнайсет години е и е от квартала… Семейството й я търси от вчера вечерта.

Тисон върти глава, като че ли отрича нещо, макар и сам да не знае точно какво. Шумът на вълните, които се разбиват в основите на близката стена, внезапно е станал оглушителен, сякаш се разнася изпод току-що лъснатите му от Пимпоро ботуши. Това още повече го разстройва. Странен студ плъзва по тялото му, просмуква се до мозъка на костите му.

— Казвам ви, че е невъзможно.

Потръпва и вижда, че подчинените му го забелязват. Неочаквано изпитва нужда да седне някъде. Да размисли спокойно. Да разполага с достатъчно време, да остане насаме със себе си.

— Като другите ли е убита? Сигурно ли е?

— Абсолютно същият начин — потвърждава Кадалсо. — Преди малко видях трупа. От доста време се опитвам да ви намеря… Казах да не пускат никакви хора да се приближават и никой нищо да не пипа.

Тисон не го слуша. Невъзможно, казва отново на себе си. Напълно невъзможно. Другият го наблюдава смутено.

— Защо повтаряте това, сеньор комисар?

Тисон гледа помощника си, като че ли е малоумен.

— Там никога не е паднало нищо.

Казва го неволно така, като че ли протестира срещу нещо. Звучи абсурдно, разбира се. И на него му прозвучава такова, когато го произнася гласно. Затова не му изглежда странно, че Кадалсо и секретарят си разменят по един тревожен поглед.

— В града — додава той — от две седмици не е падала бомба.

Малкият конвой — четири сиви коли, теглени от мулета — пресича втория мост от лодки и напредва по левия бряг на река Сан Педро, в посока към Трокадеро. Седнал в задната част на една каруца — единствената, покрита с платно, което предпазва от слънцето, — с провиснали крака, със сабята между тях и кърпа на лицето, за да не диша прахта, вдиган от мулетата, капитан Дефосьо изгубва от поглед последните бели къщи на Ел Пуерто де Санта Мария. Пътят описва дъга, следвайки очертанието на брега, между безлюдната местност в близост до реката и отлива, стесняващ речното устие, където се открива широк ръкав от кал и жабунясала вода, най-плитката част от коритото на Сан Педро на втори план, а в далечината, ограден от сините, почти неподвижни води на залива, зад стените, се вижда Кадис.

Симон Дефосьо е доста доволен. Товарът на колите е този, който очакваше, при това току-що е прекарал два прекрасни дни в Ел Пуерто, радвайки се на удобствата в тила — добро легло и прилично ядене вместо черния хляб, половината фунт жилаво месо и четвъртинката кисело вино от дневната дажба, и всичко това, докато очакваше пристигането на конвоя, идващ бавно от Севиля, ескортиран от отряд драгуни и пехотинци. Присъствието на ескорта не бе спестило на конвоя две нападения от партизани: едно при странноприемницата на Бискаеца, в подножието на планината Хибалбин, и друго, близо до Херес, докато преминавали река Валадехо. В крайна сметка каруците и товарът им пристигнаха вчера без други загуби, освен един убит и двама ранени, като особено тъжно е това, че убитият е млад тръбач, изчезнал, когато отишъл да напълни манерките на потока, а на сутринта го открили гол, завързан за едно дърво, като по всичко личало, че е страдал доста дълго, преди да умре.

Лейтенант Бертолди, който е в челната кола на конвоя, се появява отстрани на пътя, като закопчава панталона си, след като се е облекчил в едни храсти. Той е без шапка, без сабя, с отворена куртка и разкопчана до пъпа жилетка, едва си поема дъх в страхотната горещина. Кожата му е червена като на индианец от американските прерии.

— Правете ми компания — казва му Дефосьо.

Протяга ръка и му помага да седне до него отзад в колата, на сянка. След като благодари, Бертолди си покрива носа и устата с мръсната кърпа, която носи завързана около врата си.

— Приличаме на разбойници по пътищата — отбелязва капитанът с приглушен от кърпата си глас.

Другият се смее.

— В Испания — съгласява се той — всички приличаме на такива.

Отправя носталгични погледи към тиловите позиции, наслаждавал се е без задръжки на двата почивни дни. Присъствието му не е било необходимо, но Дефосьо поиска той да отиде с него, сигурен, че на помощника му ще му се отрази добре една почивка далеч от огъня на испанската контрабатарея, без друга грижа, освен да съумее да върви по права линия, след като е погълнал няколко бутилки. Според онова, което дочу, бе станало точно така. От двете нощи, едната Бертолди прекарал в кръчма, другата в публичен дом: онзи, който е отворен за офицери на площад „Ембаркадеро“.

— Тези испанки — отдава се той на спомените, — „Жабар“, „мръсник“, така говорят, докато се събличат, сякаш още малко и ще ти извадят очите. Толкова расови, нали? Толкова първични с техните ветрила и броеници… Приличат на циганки, но ти вземат пари като за маркизи… Пустите му мръсници.

Дефосьо гледа разсеяно пейзажа. Мисли за свои си неща. От време на време, като загрижена квачка, наглеждаща любимите си пиленца, той се обръща, за да огледа товара в каруцата, покрит с брезент, старателно посипан със слама и стърготини. Помощникът му хвърля един поглед и притваря очи, усмихвайки се под кърпата си.

— Дочакахме — казва той.

Артилерийският капитан кимва. Чакането си е струвало или поне така мисли той. С крайна цел Трокадеро, конвоят транспортира петдесет и две специални бомби от леярната в Севиля, произведени специално за „Фанфан“: сферични десетинчови снаряди за гаубица „Вилантроа-Рюти“, съвършено калибровани и полирани в два различни модела с наименования „Алфа“ и „Бета“. Колите превозват осемнайсет от първия вид и тридесет и четири от втория. Моделът „Алфа“ е конвенционална взривяваща се бомба, тежаща 72 фунта, с отвор за взривателя, внимателно разпределен заряд от олово и барут. Моделът „Бета“ от своя страна е сферичен, без взривател или метателен заряд, във вътрешността си има само инертна оловна маса, а луфтовете са запълнени с пясък — така се улеснява пръсването при удара, — което покачва теглото на 80 фунта. Тези нови бомби са крайният резултат на многомесечни усилия и на опитите, които Дефосьо е осъществявал в батареята Кабесуела, те са плод на дълги наблюдения, безсънни нощи, провали и частични успехи, и сега се материализират в това, което транспортира конвоят. Има и пет нови десетинчови гаубици, които се леят в Севиля по подобие на „Фанфан“ и с някои технически подобрения.

— Ще използваме леко влажен барут — казва изведнъж капитанът.

Бертолди го гледа учуден.

— Мозъкът ви никога ли не почива?

Дефосьо посочва прахта, кълбяща се по пътя. От това току-що му е хрумнала идеята. Смъкнал е кърпата от лицето си и се усмихва широко.

— Голям глупак съм, че не съм се сетил по-рано.

Помощникът му свъсва вежди. Трябва да се увеличи времетраенето на горене на барута в дългото осем стъпки дуло на гаубицата. Ако последното беше по-късо, би имало малка разлика: при всички случаи щеше да е по-добре барутът да е много сух. Но при дългите едрокалибрени гаубици от бронз, каквато е „Фанфан“ и каквито ще са бъдещите му братя, забавеното горене на леко влажния барут през цялото време, докато снарядът преминава през дулото, може да увеличи първоначалната скорост.

— Въпрос на опит е, нали?… Щом липсват мортири, да пробваме с мокър барут.

Смеят се като ученици зад гърба на учителя. Никой никога няма да убеди Симон Дефосьо, че мортири, поставени на мястото на гаубиците, не биха могли да постигнат по-добри резултати и да покрият цялата територия на Кадис. Но думата „мортира“ продължава да е забранена в главния щаб на маршал Виктор. Въпреки това капитанът знае, че за да изпълни онова, което се иска от него, ще му е необходим по-голям диаметър на дулото от този, който предлагат гаубиците. Излезе му мехур на езика да повтаря, че с дузина четиринайсетинчови мортири с цилиндричен пълнител, комбинирани със същия брой 40-фунтови оръдия, биха могли да сринат Кадис, да всеят ужас в жителите му и да принудят бунтовното правителство да потърси убежище на друго място. Ако разполагаше с тези средства, би бил готов да подпише гаранция за общо паническо бягство само след един месец, през който провежданите от него операции биха засипали с бомби града. И то такива, каквито трябва, снабдени с възпламенител, от онези, които избухват, щом стигнат целта. Бомби за чудо и приказ. Само че продължават да не му обръщат внимание. Виктор, по преки нареждания на императора и на търтеите от генералния щаб, неспособни да оспорят и най-дребната идея или каприз на Наполеон, изисква да се използват гаубици срещу Кадис. А това, както настоява маршалът на всяко събрание, на което се разглежда въпроса, означава снаряди, стигащи по какъвто и да е начин до града, с избухване или без. За да осигури добре звучащите заглавия по страниците на вестниците в Мадрид и Париж — „Нашата артилерия подлага центъра на Кадис на непрекъснат обстрел“ или нещо от този род, херцог Де Белюн все така предпочита повече шум и по-малко резултати. Но Симон Дефосьо, който в този живот се интересува единствено от чертането на параболите на артилерийския огън, подозира, че дори и шумът не е гарантиран. Не е убеден, че „Фанфан“ и братята му, ако ще да са заредени с цялата гръцка азбука, ще успеят да удовлетворят исканията на висшестоящите. Дори с новия материал от Севиля е трудно да се постигне исканото — идеалния обхват от 3000 тоаза. Капитанът пресмята, че при силен източен вятър, подходяща температура и други благоприятни условия, би могъл да покрие четири пети от това разстояние. Да удари центъра на Кадис би било невероятно. Позицията на „Фанфан“ отстои точно на 2870 тоаза от камбанарията на площад „Сан Антонио“, който Дефосьо е отбелязал на плана на града и запечатал като натрапчива мисъл в мозъка си.

Рохелио Тисон сякаш е преследван от бесове. От известно време ходи напред-назад, спира и се връща обратно по същия път. Оглежда всяка входна врата, всеки ъгъл, всеки участък от улицата, която обхожда от няколко часа. Нерешителното му поведение прилича на това на човек, изгубил нещо, който постоянно се озърта, непрекъснато претърсва джобове и чекмеджета, връща се пак и пак на едно и също място, вярвайки, че ще открие знак за изгубеното или че ще си спомни как го е загубил. Остава малко до залез-слънце и най-ниските и тесни ъгли на улица „Виенто“ вече потъват в сянка. Половин дузина котки си почиват върху купчина боклуци и вехтории пред една къща, където един разяден от времето благороднически герб се показва изпод прострените дрехи, висящи от горните прозорци. Кварталът е моряшки, беден. Разположен във високата, стара част на града, близо до Пуерта де Тиера, той е познавал времена на разцвет, следите от които днес личат едва-едва: магазините на няколко дребни търговци и някогашните къщи на знатни родове, превърнати понастоящем в обикновени жилища на хората от квартала, в който гъмжи от скромни многодетни семейства, а откакто е започнала френската обсада, има и войници, и бедни емигранти.

Сградата, където са открили мъртвото момиче, се намира малко след завоя на улицата, почти на ъгъла с неголям площад, който става по-широк в края, близо до улица „Санта Мария“ и стените на манастира със същото име. Тисон се връща назад и се разхожда бавно, оглеждайки се отново наляво и надясно. Цялата му увереност се е сринала плачевно и сега се оказва невъзможно да подреди отново мислите си. Прекарал е половин следобед, уверявайки се в отчайващата действителност: там не е падала никаква бомба, никога. Най-близките места са на триста вари оттук, на улица „Торно“ и до църквата „Мерсед“. Дори да пресили фактите, този път няма как да заподозре връзка между смъртта на момичето и някакво място на попадение на френска бомба. Нищо чудно, упреква се той. В края на краищата никога не е имало солидно доказателство за наличието на подобна връзка. Само следи по пясъка, като всичко останало. Пируети на въображението, което си прави дебелашки шеги. Глупости. Тисон мисли за Иполито Барул и това разваля още повече настроението му. Съперникът от кафе „Корео“ ще се превива от смях, когато му разкаже всичко.

Полицаят влиза в къщата, която мирише на мръсотия и запустение. Следобедната светлина бързо си отива и проходът към двора вече е тъмен. Остава един светъл правоъгълник в двора, под двата етажа с прозорци без стъкла и външни галерии, чиито железни парапети отдавна са изтръгнати. Там, върху изпотрошените плочи на двора, кафяви петна от засъхнала кръв показват мястото, където е било открито момичето. Вдигнали са трупа по обяд, след като Тисон е огледал тялото и е провел на място необходимите разследвания. Беше както при предишните три: ръцете завързани отпред, устата запушена, оголеният гръб — разкъсан от камшични удари, които са смъкнали кожата, така че костите на гръбначния стълб се виждат от кръста до шийните прешлени, плешките и началото на ребрата. В този случай убиецът се е ожесточил особено много, като че ли див звяр е разкъсвал кожата и плътта на гърба. Момичето трябва да е страдало много. Когато извадиха кърпата от устата й, установиха, че си е счупила зъбите от стискане при конвулсиите на агонията. Страховита гледка. До засъхналата кора кръв на земята има жълто петно, което още вони. Един от хората на Тисон — а това все пак са мъже, привикнали на обичайни жестокости — щом видял картината, си изповръщал червата.

Била е девствена, потвърди леля Перехил. Като другите. И този път престъпникът не е търсил това. Според установеното от Тисон, момичето е изчезнало вчера рано вечерта, когато се е прибирало у дома по улица „Игера“, след като се е погрижило за болен роднина, живеещ на улица „Сопранис“ и е купило бутилка вино за баща си. Престъплението не изглежда импровизирано: момичето е напускало дома на роднината всеки ден в един и същ час. Убиецът трябва да го е следил известно време, а вчера е решил да повърви малко след него, да го заговори при изоставената къща и да го вкара насила в двора — намериха бутилката счупена при входа. Несъмнено е познавал мястото, бил го е проучил за целта. Въпреки че завоят на улица „Виенто“ не е много оживен, има хора, които минават оттук. Действията на убиеца показват немалко смелост, тъй като през цялото време е бил изложен на опасността да бъде видян от някой случаен минувач или любопитен съсед. Не му лисва хладнокръвие. Да завърже и запуши устата на жертвата и после да я докара до това състояние, удар след удар — за това са били необходими поне десет или петнайсет минути.

Във въздуха витае нещо, което буди интереса на полицая, макар той да не го осъзнава веднага. Става дума за атмосферата или по-скоро за липсата на такава или за някаква промяна в нея. Сякаш се е озовал в една точка в пространството, където температурата, звукът и дори миризмите увисват във въздуха, озовали се в пустота. Все едно неочаквано си се озовал от едно място на друго, преминавайки през точка, в която въздухът е напълно неподвижен. Странно усещане все пак за място, наричано „Виенто“[4], и то неслучайно — онази част от стената, която гледа към морето и е изложена на силните ветрове, е близо. Котките, които са последвали Тисон във вътрешността на къщата, го отклоняват от тези размишления. Приближават се тихо и предпазливо, със зоркия поглед на ловци. Това е тяхна територия, има много плъхове, по трупа на момичето има нахапвания, които го доказват. Една от котките опитва да се отърка в ботушите на полицая и той я отпъжда с бастуна. Животното отива при другите котки, които лижат петното засъхнала кръв. Тисон сяда на очупените стъпала на една разрушена мраморна стълба и запалва пура. Когато пак се замисля за момичето, странното усещане е изчезнало.

Четири млади жени и нито една следа, която да заслужава внимание. На всичкото отгоре нещата като че ли се усложняват. Дори да успеят да принудят семейството на момичето да си мълчи — в другите случаи Тисон беше уредил въпроса с пари, — този път неколцина от съседите са видели тялото. Мълвата сигурно е обиколила квартала. И за да обърка всичко докрай, ето че на сцената излиза и един нежелан персонаж: Мариано Сафра, собственик, издател и единствен редактор на един от многото новопоявили се вестници в Кадис след прокламацията — пагубна според комисаря, — даваща свобода на печата. Въпросният Сафра е публицист с радикални идеи, чиято активност може да се обясни единствено с тежкия политически климат в града. Вестникът му „Ел Хакобино Илустрадо“[5] се състои от четири страници, излиза веднъж седмично и съчетава новини и слухове без всякаква стойност, в една рубрика, носеща заглавието „Улица «Анча»“, която се занимава със сплетни и доноси, и се намесва в личния живот на хората също като самия й автор. Навремето привърженик на Годой[6], запален почитател на крал Фернандо след падането на министъра, защитник на трона и Църквата доскоро, сега вече той е непримирим либерал, откакто има нарастване на тенденцията либералите да печелят подкрепата на кадиското общество, Сафра е от хората, които еволюират безсрамно от опортюнизма до наглостта. Памфлетите му нямат тежест пред общественото мнение, четат се само в две-три кръчми в долнопробния квартал „Бокете“, в няколко кафенета, където се чете всичко и от онези депутати, които поглъщат наред онова, което се пише за тях, готови да аплодират или да се възмутят според това дали ги превъзнасят или хулят. Но в крайна сметка, „Якобинеца“, макар и сред антиподите на сериозните издания като „Диарио Меркантил“, „Ел Консисо“ и „Ел Семанарио Патриотико“[7], също си е печатно слово. Журналистическа проза: блестящата богиня на новия век. А властите — губернаторът Виявисенсио и генералният интендант Гарсия Пико например — не престават да й обръщат внимание, включително и на дебелашки пасквили като тези на Сафра. Когото, поради яростния му екстремизъм — сега почти няма седмица, в която да не изисква благородниците да бъдат пратени на гилотината, генералите — екзекутирани, и властта да поеме асамблея на народа суверен, — шегаджиите по кафенетата, които отдавна са му взели мярката, наричат Робеспиер от „Бокете“.

Работата е там, че в ранните следобедни часове, когато тялото на момичето още беше в двора и Тисон търсеше някаква полезна следа в околностите, неговият помощник Кадалсо дойде да му съобщи, че Мариано Сафра е на вратата и пита какво е станало. Комисарят излезе, накара зяпачите да се отдръпнат, заведе настрани публициста и без заобикалки му каза да си гледа работата.

— Има убито момиче — възрази безстрашно другият. — И то не е единственото. Спомням си за поне едно или две, убити преди.

— Това момиче няма нищо общо с тях.

Тисон го беше хванал под ръка почти приятелски и го караше да върви надолу по улицата, отдалечавайки го от насъбралите се близо до вратата хора. Това с хващането под ръка е само привидна проява на уважение, която не можеше да заблуди никого. Безспорно Сафра не се беше излъгал. След два-три опита бе успял да се освободи и да се обърне с лице към комисаря.

— Забележете обаче, че аз смятам точно обратното. Че има връзка.

Тисон го беше погледнал отгоре: дребен, с кърпени чорапи и мръсни обувки с тенекиени токи. Във вратовръзката му е забодена игла с топаз — навярно фалшив. Килната и изпомачкана шапка, мастило по ноктите, от джобовете на тъмнозеления сюртук се подават натъпканите там хартии. Безцветни очи. Може би умни.

— И какви са основанията ви да твърдите подобна глупост?

— Едно птиченце ми каза.

Уравновесен както винаги, Тисон беше обмислил хладнокръвно проблема. Различните ходове на шахматната дъска. Без съмнение някой се беше раздрънкал. Рано или късно щеше да се случи. От друга страна, Мариано Сафра не е особено опасен — като журналист не се радва на особено доверие, — но последиците от публикацията му могат да бъдат опасни. Само това липсва на Кадис, потвърждение, че от известно време убиец на момичета вилнее необезпокоявано, че и да се разбере как точно извършва убийствата. Ще избухне паника и някой случайно заподозрян нещастник ще бъде просто разкъсан от разбеснелия се народ. Без да се брои предвидимото търсене на отговорност: кой е държал това в тайна, кой е некадърен да открие убиеца и т.н. Сериозните вестници няма да се забавят да се захванат с тази история.

— Хайде да се опитаме да бъдем отговорни, приятелю Сафра. И дискретни.

Не е глупак, казва си веднага, наблюдавайки надменното изражение на събеседника си. Робеспиер от „Бокете“ е от хората, които сякаш порастват от слабостта на противника. Почти с цяла педя.

— Не се будалкайте с мен, сеньор комисар. Народът на Кадис има право да знае истината.

— Зарежете тези права и прочее глупости. Нека бъдем практични.

— С какво право ми говорите така?

Тисон се озърта, сякаш очаква някой да донесе сертификат, даващ му въпросното право. Или за да установи, че разговорът продължава да се развива без свидетели.

— С това на човек, който може да ви счупи главата. Или да превърне живота ви в кошмар.

Следва недоволно сумтене. Половин крачка назад. Тревожен, бърз поглед, на едната и на другата страна, натам, накъдето е погледнал Тисон преди малко. После тишина.

— Заплашвате ме, сеньор комисар.

— Не може да бъде.

— Ще се оплача.

Тук Тисон си позволява да се изсмее. Късо и сухо. Толкова сърдечно, че показва и златния си зъб.

— На кого ще се оплачете? На полицията?… Полицията съм аз, човече.

— Говоря за правораздаването.

— Често аз съм и правораздаването. Не ме дразнете.

Този път мълчанието е по-дълго. Очаквателно от страна на комисаря, разсъдително от страна на публициста. Петнайсет секунди.

— Нека размислим, приятелю — казва накрая Тисон. — Вие ме познавате достатъчно добре. Както и аз вас.

Тонът е помирителен. Колар, предлагащ морков на мулето, което е смлял от бой с тоягата. Или което ще смели от бой. Поне така го тълкува Сафра.

— Има свобода на печата — казва. — Предполагам, че го знаете.

Тонът не е лишен от твърдост. Този плъх, казва си Тисон, не е страхливец. В края на краищата, заключава той, има и плъхове, които не са страхливи. Способни са да изядат жив човек.

— Оставете тези истории. Това е Кадис. Вашият вестник има закрилата на правителството и на кортесите, като всички… Не мога да ви попреча да публикувате каквото искате. Но мога да ви накарам да усетите последиците.

Другият вдига пръст, изцапан с мастило.

— Не се страхувам от вас. И други са се опитвали да заглушат гласа на народа и виждате какво става. Ще дойде ден, в който…

Почти се вдига на пръсти в нелъснатите си обувки. Тисон го прекъсва с жест на досада. Не ме карайте да си хабя дъха, казва. И вие не си го хабете. Искам да ви предложа сделка. Щом чува последната дума, публицистът го поглежда, все едно не вярва на ушите си. После вдига ръка към гърдите си.

— Аз не правя сделки със слепи оръдия на властта.

— Не ме предизвиквайте. Предлагам ви нещо разумно.

Комисарят излага накратко предложението си. Ако се наложи, той е готов да предостави на издателя на „Ел Хакобино Илустрадо“ съответната информация. Само на него. Ще му разкаже точно всичко, което може да му разкаже, като запази за себе си подробности, които могат да възпрепятстват следствието, ако станат публично достояние.

— В замяна вие ще ми помогнете. Малко.

Другият го гледа подозрително.

— Какво означава това всъщност?

— Да ме възвисите до небето: нашият полицейски комисар е проницателен, присъствието му гарантира спокойствието в града и т.н. Разследването е на прав път и скоро ще има изненади… Знам ли. Вие сте този, който пише. Полицията бди денем и нощем, Кадис е в добри ръце и прочее. Обичайното.

— Подигравате се с мен.

— Съвсем не. Казвам ви как ще постъпим.

— Предпочитам моята свобода на печата. Моята гражданска свобода.

— Нямам намерение да се занимавам с вашата свобода на печата. Но ако не стигнем до споразумение, другата ви свобода ще мине през неприятен етап.

— Обяснете.

Полицаят гледа замислено бронзовата дръжка на бастуна си: кръгла топка, достатъчно голяма, за да строши нечий череп само с един удар. Публицистът проследява невъзмутимо посоката на погледа му. Корав субект, съгласява се мислено Тисон. Трябва да му се признае, че както лесно променя принципите си според нуждите на пазара, така докато поддържа едните или другите е способен да ги защитава като котка, която не пада по гръб. Почти би вдъхнал чувство на уважение у човек, който не го познава. Предимството на Тисон е в това, че го познава.

— Със заобикалки ли да говоря или да карам направо?

— Направо, ако нямате нищо против.

Кратко мълчание. Точно колкото е необходимо. После Тисон придвижва офицера си.

— Онова четиринайсетгодишно арапче, прислужникът в дома ви, на което от време на време скъсвате задника, може да ви донесе неприятност. Или две неприятности.

Сякаш нещо изведнъж е изсмукало цялата кръв на журналиста. Бял е като хартия, преди да е преминала през печатарската преса. В безцветните очи зениците се смаляват и почти изчезват. Приличат на две черни точици.

— Работата на Инквизицията е преустановена — едва успява да произнесе накрая той. — И скоро самата институция ще бъде разпусната.

Но у него вече няма твърдост. Рохелио Тисон съзнава отлично това. Събеседникът му говори с тон на човек, който не е закусвал, не е обядвал нищо солидно, а вероятно няма и да вечеря. Човек с празен стомах и внезапно натежала глава, на крачка от припадъка. В този момент кучешкият зъб проблясва отново. Въобще не ме е грижа за Инквизицията, казва Тисон. Но забележете, че има няколко варианта. Единият е да изгоним от Кадис момчето, което има по-малко документи от заек в гората. Другият е да го задържим, под какъвто и да е предлог и да накараме ветераните затворници в Кралския затвор да разширят малко хоризонта му. Хрумва ми и трета възможност: да му направим медицински преглед пред доверен съдия и после да го понатиснем да ви обвини в мъжеложство. Содомски грях, знаете, нали? Така го наричахме, преди да започне цялата тази шумотевица с кортесите и Конституцията. В добрите времена.

Сега публицистът почти заеква. Отвръща направо, без да хитрува.

— От кога…? Нечувано… От кога знаете за това?

— За арапчето ли? От известно време. Но всеки има свой живот, и забележете, че аз не се бъркам в това, което правят хората у дома си… Сега случаят е съвсем друг, приятелю, налага се човек да си бърше задника с вестника, който вие издавате.

Седнал на стълбата на пустата къща, Тисон си дръпва за последен път от пурата. Може да е от миризмата на това място, но димът горчи. На запад, по оголеното небе над вътрешния двор, гаснат последните слънчеви лъчи и светлият правоъгълник на земята, където котките още ближат петното от засъхнала кръв, също угасва. Няма какво да прави повече тук. Няма нищо, което да му помогне. Всичките му предположения са отишли по дяволите, оставяйки празнина, отчайваща като руините на къщата. Комисарят мисли за усуканото като тирбушон парче олово, което пази в чекмеджето на бюрото в кабинета си и клати глава. В продължение на месеци е очаквал необикновен знак, ключово прозрение, които да му позволят да схване играта в нейната цялост, възможното и невъзможното. Сега знае, че тази идея го е накарала да загуби прекалено много време, като го е задържала в опасна пасивност, и убитото сега момиче е тъжният резултат на тази пасивност. Рохелио Тисон няма угризения, но образът на шестнадесетгодишната девойка с разкъсан гръб, разширени от ужас очи и зъби, счупени от скърцане в дългата агония, предизвикат у него надигането на силна, почти физически осезаема горчивина. Образът се наслагва върху образите на предишните убити момичета. Това го изправя пред призраци, които дебнат в постоянния полумрак на собствената му къща. С мълчаливата жена, която се движи из нея като сянка, и пианото, на което никой не свири.

Светлината вече почти е изчезнала. Комисарят се надига, хвърля последен поглед към лижещите земята котки и се отдалечава по тъмния коридор, отправяйки се към улицата. В крайна сметка губернаторът Виявисенсио има право. Време е да изготви един списък от нежелани субекти, който да му е под ръка, когато Кадис поиска главата на убиеца. В нужния момент две-три мъгляви изповеди, пресметнато двусмислени, могат да задържат нещата под контрол, в очакване на щастливия удар или на плода на търпеливия труд. Без да се отхвърля и възможността да възникнат нови, сгодни събития, свързани с войната и политиката: вълнения, които биха могли в крайна сметка да сложат безпорядъка в ред. Подобни разсъждения обаче не смекчават усещането за провал. Безпомощността пред вратата, която току-що се е затворила: до днес, докато беше леко открехната, това му вдъхваше надежда, че въпреки мрака зад нея различава проблясване на светлина в дъното. Че налучква майсторската комбинация, която позволява на търпеливия играч да изведе фигурите си възможно най-напред на шахматната дъска.

Внезапен, рязък звук, сякаш някой раздира плат, стряска полицая, когато излиза в мрака на улицата. Обръща се, за да види откъде идва звука и в този момент проходът към къщата и всичко се осветява за миг от оранжево просветване на изстрел, който предизвиква дъжд от прах и мазилка. Светлината е последвана незабавно от грохот, който разтърсва всичко. Зашеметен от ударната вълна — тъпанчетата го болят, като че ли са спукани — Тисон залита и вдига ръце, опитвайки да се защити от парчетата гипс и стъкло, сипещи се отвсякъде. След няколко крачки пада на колене сред гъстия прахоляк, който го задушава. Постепенно възвръща яснотата на мисълта си и забелязва, че по врата му има нещо топло и лепкаво. Отмахва го с едно движение на ръка, като в последния момент го обзема внезапното опасение, че може да става дума за къс от собственото му тяло. Но онова, което напипва, са черва, залепени за опашката на котка.

По земята наоколо са пръснати червени точици: усукани и нажежени отломки, които бързо загасват, губейки топлина. Оловни масури. Все още зашеметен, Тисон се навежда машинално да вземе един и веднага го пуска, защото металът още е горещ и опарва ръката му. Когато ушите му спират да пищят и се оглежда наоколо в мрака, най-много го впечатлява тишината.

На следващия ден, по риза, с мушамена престилка и с гълъб в ръце, Грегорио Фумагал се приближава до онази част на терасата, която гледа на изток и се озърта предпазливо. При това хубаво време и тази свръхнаселеност на града, плоските покриви на много къщи са станали обитаеми и там, в палатки, направени от брезент и корабни платна, живеят цели семейства като номади. Така е и на улица „Ескуелас“, в къщата, обитавана от Фумагал, който притежава най-горния етаж. Поради разбираеми съображения за дискретност препараторът не дава под наем терасата си, но в някои от съседните къщи живеят бежанци и по покривите им нерядко се виждат безделници, оглеждащи се с любопитство по всяко време на деня и нощта. Това го принуждава да действа внимателно — по същата причина, откакто е започнал да поддържа нелегална кореспонденция с отсрещния бряг, се е лишил от всякакъв вид домашна прислуга, като е уволнил прислужницата, грижеща се за дома. Сега той чисти, закусва чаша мляко с хляб и винаги обядва сам в кръчмата „Пердис“[8], на улица „Дескалсос“ или в „Тераса“, намираща се на ъгъла на улица „Пелота“ и арката „Роса“.

Няма неприятели на хоризонта. Пазейки се от недискретни очи сред простряното пране и след като се убеждава, че навитото на тръбичка послание е добре закрепено с копринения шнур на едно перо от опашката, Фумагал пуска гълъба, който започва да пляска с криле, докато набере височина и се отдалечава между кулите на града към залива. След няколко минути съобщението, което дава подробности за местата на попадение на последните пет бомби, изпратени от Кабесуела, ще бъде в ръцете на французите. Тези точки вече са отбелязани в плана на Кадис, на който с всеки изминал ден се сгъстяват линиите, очертани с молив, във формата на ветрило с основа обърната на изток. На плана точките, бележещи най-честите попадения на бомбите са напреднали един инч на изток: има една на улица „Мурга“ и друга на ъгъла на „Сан Франсиско“ и „Адуана Виеха“. И това е постигнато без помощта на силни ветрове, които биха могли да удължат траекториите. Нещата може да се подобрят, когато задухат източните ветрове. Може би.

Грегорио Фумагал дава храна на гълъбите, налива вода в поилката и затваря внимателно гълъбарника. После преминава през стъклената врата на терасата, като я оставя отворена, слиза по късата стълба и се връща в работния си кабинет. Там, под неподвижните погледи на препарираните животни, сложени на поставки и във витрини, неговото ново произведение, макакът от Източните Индии, започва да придобива форма на мраморната маса: прекрасен екземпляр, гледка, която радва препаратора. След като е одрал животното, оголил и изчистил костите, той е държал няколко дни кожата в разтвор от стипца, морска сол и винен камък, купени от магазина за сапуни на Фраскито Санлукар — оттам си е взел и нова боя за коса, която да не се отмива с потта, — преди да започне вътрешното изграждане на костната система с помощта на дебела тел, корк и запълване на кухините с кълчища, а после всичко това да бъде покрито наново, стъпка по стъпка, с предварително подготвената кожа.

Сутринта е гореща. Слънцето наближава зенита си и светлината, която влиза през вратата на терасата и осветява стъпалата и кабинета, става по-наситена и кара стъклените очи на препарираните животни да блестят. Наблизо прозвучава бронзовата камбана на църквата „Сантяго“ — часът за молитвата „Ангелус“ — и часовникът, който се намира на скрина, веднага й отговаря с дванайсет удара. После тишината се връща, нарушавана единствено от прозвънването на инструментите, с които борави Фумагал. Той работи изкусно с игли, шила и канапи, пълни и завързва кухини, като междувременно сверява работата си със записките, поставени в близост до масата. Става дума за предварителни изследвания на позата, която иска да придаде на маймуната: изправена на клон от сухо, боядисано дърво, с опашката надолу и завита в края, с лице, леко обърнато към лявото рамо, гледаща към бъдещия зрител. За да фиксира тялото на макака в присъща за него поза, препараторът прибягва до гравюри по естествена история, до гравюри от колекцията си и до рисунки, правени от самия него. Внимава за всяка подробност, защото се намира в деликатен момент от процеса: търсене на стойка, която да подчертае тялото на животното, и допълнителни корекции на клепачите, ушите, устата и структурата на козината. От това в голяма степен зависи крайният вид на творбата му, точната мярка, която ще й даде или ще й отнеме правдоподобност, подчертавайки съвършенството й или точно обратното. Фумагал осъзнава, че една подмината деформация, драскотина по козината, лош шев, пропуснато малко насекомо в пълнежа ще обезформят животното до такава степен, че с времето то ще се разпадне. След почти тридесет години практикуване на този занаят той знае, че всяко препарирано животно продължава да живее по някакъв начин, като остарява посвоему поради въздействието на светлината, прахта, времето и неуловимите физични и химични процеси, които се развиват в него. Опасности, от които трябва да се предпази, като прояви крайно изкуство и сръчност на добър препаратор.

Един глух, смекчен от разстоянието и къщите трясък стига до кабинета миг след като лека въздушна вълна разтреперва стъклата на отворената към терасата врата. Фумагал, който тъкмо зашива с фини бодове основата на опашката на макака, прекъсва шиенето и остава заслушан, неподвижен, с вдигната нагоре ръка, стиснала игла с дебел конец. Тази избухна, заключава той, като подновява заниманието си. И не прекалено далеч: сигурно към църквата „Дел Популо“. На петстотин крачки разстояние. Възможността някоя бомба да достигне дома му и него самия понякога му минава през ума. Кой да е от неговите гълъби може да донесе някой ден на връщане опасно или смъртоносно решение. В плановете, които препараторът има за старостта си — били те реални или не — не фигурира вариантът да се принесе в жертва като Самсон в храма на филистимляните, но всяка игра си има правила и тази не прави изключение. Така или иначе, не би имал нищо против някоя бомба да падне по-близо: точно върху съседната църква „Сантяго“, и да накара да замлъкне камбаната, която ден след ден и особено настоятелно в неделя и на големите празници, съпровожда часовете, които той прекарва у дома. Ако нещо е в повече в Кадис — миниатюрен образ на Испания в най-лошия й вид, — то това са манастирите и църквите.

Въпреки близостта си с онези, които обсаждат града — или по-скоро с традицията на френското Просвещение, която Революцията и Империята са наследили, — то има детайли, които Грегорио Фумагал приема трудно: решението на Наполеон да възстанови религиозния култ е един от тях. Препараторът е само търговец и скромен занаятчия, който е чел книги и изучавал много живи и мъртви същества. Но вярва, че поради липса на познание за Природата и кураж да се приемат законите й, човекът се е отказал от опита си за сметка на въображаеми системи, измислени богове, свещеници и помазани от тях крале. Като се подчинява безрезервно на подобни нему същества, които се възползват от това, за да го превърнат в лишен от разум роб, и чужд на важния факт, че всичко на този свят се развива по установения в природата ред, включително и безпорядъкът, който е също толкова естествен, колкото неговата противоположност. След като е чел философски трактати и след като е изучавал смъртта отблизо, Фумагал смята, че Природата не може да действа по различен начин. Именно тя, а не някакъв Бог, когото е невъзможно да си представиш, разпределя реда и хаоса, удоволствието и болката. Именно тя разпространява доброто и злото в един свят, в който нито виковете, нито молитвите влияят на неизменните закони на съзиданието и унищожението. Това е ужасната неизбежност. В реда на нещата е огънят да гори, тъй като такова е неговото свойство. Също така е в реда на нещата човек да убива и да поглъща други животни, от които поема необходимите му вещества. И също така е в реда на нещата човекът да прави зло, тъй като неговата природа включва злотворност. Няма по-поучителен пример от нечия мъчителна смърт под едно небе, неспособно да спаси умиращия или да спести и частица от страданията му. Нищо не е по-показателно за принципите на мирозданието, нищо не опровергава по-ободряващо представата за някакъв висш разум, чиито цели, ако съществуваха, биха били отчайващо несправедливи. Затова препараторът вярва, че има утешителна, почти якобинска, морална основателност дори в най-големите катастрофи и жестокости: земетресения, епидемии, войни, изтребления. В големите престъпления, които поставят нещата по местата им и връщат човека към бездушната действителност на Вселената.

— Трябва да се прибегне до физиката и да се проведе опит — казва Иполито Барул. — Да се търси свръхестественото е абсурдно в наше време.

Рохелио Тисон слуша внимателно, вървейки бавно, с наведена глава, загледан в паважа на площад „Сан Антонио“. Държи бастун и шапка в кръстосаните си на гърба ръце. Разходката прояснява главата му след трите партии шах в кафене „Корео“: две са спечелени от учителя, а третата е приключила с реми.

— Да се обърнем към разума — обобщава Барул.

— Разумът се превива от смях, когато се обърна към него.

— Тогава анализирайте видимия свят. Всичко друго, но не и да си втълпявате някакви врели-некипели.

Комисарят се оглежда наоколо. Слънцето вече е залязло и под притъмняващото небе над наблюдателните кули и терасите на сградите температурата е станала по-приятна. Няколко карети и носилки са спрели пред сладкарницата на Бурнел и кафене „Аполо“, много хора се разхождат на това място и по близката улица „Анча“ на свечеряване: заможни семейства от съседните къщи, жители на близките бедни квартали, деца, които тичат и играят с обръч, духовници, военни, бедни бежанци, озъртащи се скришом за недопушени угарки по паважа. Градът се отдава на удоволствия, спокойно и безгрижно, сред колонадите, портокаловите дръвчета и мраморните пейки на главния площад, като се радва на бавния летен залез. Както обикновено, войната изглежда далечна. Почти нереална.

— Видимият свят — възразява Тисон — ми казва, че всичко, което току-що ви разказах, е вярно.

— Тогава значи е така. Освен ако видимият свят не ви заблуждава, което също е възможно. Имайте предвид, че понякога се случват неочаквани съвпадения. Следствия, чиито причини на пръв поглед са сходни, но в действителност се оказват напълно чужди една на друга.

— Имаме вече четири съвсем конкретни убийства, учителю. Или три плюс едно. Връзките между тях са пред очите ни и взаимообусловеността е очевидна. Но не успявам да стигна до ключа на загадката.

— Трябва да го има. Няма нищо случайно в естествения ред на нещата. Телата си взаимодействат. Всяка промяна се дължи на причини, които са видими или скрити… Нищо не съществува без тях.

Площадът остава зад тях, вървят все така бавно към „Ментидеро“. Зад жалузите на прозорците започват да се палят светлините, както и в някои магазини, които са все още отворени. На Барул, който живее сам и вечеря оскъдно, му се приисква да хапне омлет с патладжани в гостилницата на улица „Веедор“. Влизат и с намерение да не остават дълго се настаняват на тезгяха, до запалената лампа, над която се вие мръсен, маслен дим, между сандъците, пълни с хранителни продукти и меховете с вино. Учителят с чаша херес, полицаят с голяма чаша прясна вода.

— В общи линии, вашият убиец не съществува в изолация — продължава Барул, докато чака да му поднесат ястието. — Всяко човешко същество се движи със силата на собствената си енергия и на енергията, произтичаща от телата, от които получава импулси. Една причина винаги поражда друга. Това са елементите от веригата.

Омлетът пристига, сочен и ухаещ. Учителят предлага на Тисон, който завърта отрицателно глава.

— Помислете за древните хора — добавя Барул. — Виждали са как планети и звезди се движат по небето, и не са знаели защо. Докато Нютон не заговорил за гравитацията, по силата на която небесните тела си въздействат взаимно.

— Гравитация…

— Да. Има привличания и причини, които в продължение на векове може да останат недостъпни за нашето разбиране. Както става с връзката между бомбите и убиеца. С природата на неговата престъпна гравитация, онова, което го привлича към престъплението…

Учителят дъвче хапка омлет, замислен над собствените си думи. Накрая кимва утвърдително, уверен в правотата си.

— Върху всяко тяло, което има маса, въздейства законът за земното притегляне, и то пада — продължава. — При свободното падане, тялото предава импулса си на други тела. Встъпва във взаимодействие с тях. Всичко се подчинява на законите на физиката. В това число хората и бомбите.

Барул отпива глътка вино, на светлината на маслената лампа изучава доволен съдържанието на чашката си и отпива пак. Когато я отделя от устните си, на конското му лице се е изписала лека усмивка.

— Материя и движение, както казваше Декарт. И ще създам света… или ще го разруша.

— Сега деянието на убиеца изпреварва бомбата — отбелязва Тисон.

— Това се е случило само веднъж и не знаем защо.

— Чуйте. Това е същият убиец, който убива за четвърти път. По един и същ начин. И се оказва, че малко след това близо до мястото пада френска бомба. Наистина ли мислите, че случайността има нещо общо с това?… Именно разумът е този, който ми казва, че връзката съществува.

— Ще трябва да се изчака второ потвърждение.

След последните думи и двамата замълчават. Тисон се е извърнал настрани и гледа към вратата, която води на улицата. Когато отново се обръща към Барул, вижда, че той го гледа умислен. Зад отражението на маслената лампа в стъклата на очилата му, леко притворените му очи блестят с необикновен интерес.

— Кажете ми едно нещо, сеньор комисар… Ако в този момент можехте да изберете между това да заловите убиеца или да му дадете още една възможност да потвърди теорията ви, кое бихте избрали?

Тисон не му отговаря. Издържа на погледа му, бърка с ръка във вътрешния джоб на сюртука си, вади хаванска пура от табакера, облицована с руска кожа, и я захапва. После предлага на учителя, който отказва, завъртайки глава.

— Дълбоко в себе си вие сте човек на науката — заключава Барул развеселен.

Оставя няколко монети на тезгяха и двамата излизат на улицата, където светлината отстъпва пред тъмнината. Край тях се мяркат силуетите на други хора, които вървят, без да бързат, също като тях. Никой от двамата не отваря уста до „Ментидеро“.

— Проблемът — казва Тисон накрая — е, че сега силно намалява възможността да го заловим… Преди можехме да се надяваме да го хванем, като наблюдаваме точките на попадение на бомбите. Сега нищо не може да се предвиди.

— Нека поразсъждаваме логично — отвръща Барул след кратък размисъл. — Убиецът е убил четири пъти и в три от случаите бомбата е паднала, преди да извърши престъплението. Последната обаче е дошла след това. Невъзможно е да се установи дали асоциацията е невярна от самото начало, било то поради грешка или намесата на обикновена случайност, което би обезсмислило всичко. Една втора възможност е да става дума за реална константа: непрекъсната или променлива поради случайността или обстоятелствата поредица. Третата е да е настъпила промяна в правилата, каквото и да означава това. Нова фаза на процеса, чийто развой за момента не може да бъде анализиран, но който в някаква степен би могъл да има своето логично обяснение. Или поне такова, което не отхвърля естествения ред в света, в който живеят и полицията, и убиецът.

— Много внимавайте с думата „случайност“, учителю — предупреждава Тисон. — Вие самият имате навика да казвате, че е всеобщо извинение.

— Да, вярно е. Извинение, което изисква по-малко усилия. Често или може би винаги прибягваме до него, за да прикрием нашето непознаване на естествените причини. Не знаем какъв е неумолимият закон, по силата на чиято скрита стратегия се движат фигурите по шахматната дъска… За да оправдаваме видимите последици, чиито ред или система сме неспособни да схванем.

Тисон се е спрял, за да драсне клечка кибрит в една стена. Сега поднася пламъка към края на пурата.

— „Да, всичко става, щом е воля божия.“. — промърморва той и духва, за да загаси пламъчето.

В тъмнината не различава изражението на Барул, но чува смеха му.

— Виж ти, сеньор комисар. Софокъл продължава да ви се върти в главата, както виждам.

Упътили се към градската стена и морето, те вървят надолу по „Ментидеро“, сред многобройните тъмни силуети на хора, насядали на групички по пейките, столовете и по постлани на земята одеяла, на светлината на маслени лампи, улични фенери и лоени свещи в керамични или стъклени съдове. Откакто е дошло хубавото време, някои семейства от най-изложените на бомбардировките квартали идват да пренощуват под открито небе в този район, на площада и в близкия парк „Балон“, като не се лишават нито от вино, нито от китари, сред разговори до късно през нощта.

— Да видим — размишлява Барул. — Тъй като разумът отхвърля варианта някой да може да предскаже съзнателно и точно мястото, където ще падне една бомба и ще убие хора, остава само една възможност: убиецът е стигнал по интуиция до точката на експлозията… Или казано по научному, действал е импулсивно под влияние на сили на привличане и вероятности, чиято формулировка ни убягва.

— Искате да кажете, че той е само елемент от дадена комбинация, така ли?

Би могло да е така, отговаря другият. Светът е пълен с отделни елементи, които привидно нямат връзка помежду си. Но когато някои съединения влязат в контакт с други, получената в резултат сила може да има изненадващ или ужасяващ ефект. Засега не сме открили ключът към разгадаването на комбинациите. Сигурно праисторическият човек би останал смаян при появата на огън, за който днес е достатъчно да се смесят метални стърготини, сяра и вода. Сложните явления са само резултат от съчетание на прости явления.

— Вашият убиец — заключава Барул — би бил в този случай физичен, геометрически, математически фактор… Знам ли аз. Елемент във връзка с други елементи: жертви, топографска локация, траектория на бомбите, навярно и съдържанието на последните. Барут, олово. Едни бомби избухват, други не, а той действа само когато бомбите избухват или предстои да избухнат.

— Но само когато бомбите не убиват.

— Това усложнява въпросите. Защо в едните случаи убива, а в другите — не? Сам ли прави този избор или не? Какво го кара да действа в случаите, в които го е правил?… Би било поучително, ако успеем да го разпитаме, разбира се. Сигурен съм, че и той самият не би могъл да отговори на тези питания. На някои навярно да, но не на всички. Никой не би могъл да го направи, предполагам.

— Преди време ми казахте, че не можем да отхвърлим възможността престъпникът да е човек на науката.

— Казал ли съм го?… Добре, но вече не съм сигурен, когато говорим за тази предполагаемо предвидима смърт. Би могъл да бъде всеки. Дори тъпо и невежо чудовище би могло да реагира при определено сложно въздействие, макар че ако действа в съгласие с някакъв научен метод, все нещо трябва да има в главата му.

В лекия здрач едва се очертава пространството между артилерийския парк и казармата на „Канделария“ в края на площада. Вече се забелязват далечните присветвания на фара на Сан Себастиан, който току-що е запален. Полицаят и учителят стигат до малката беседка на алеята „Перехил“, близо до помпата за вода и завиват надясно. Край стената са спрели хора, които гледат как изчезва тънката червеникава ивица, все още очертаваща силуета на отсрещния бряг.

— Би било интересно да проникнем в главата му — казва Барул.

Пред лицето на полицая проблясва огънчето на пурата.

— Ще го направя рано или късно. Уверявам ви.

— Разчитам, че няма да объркате човека. В противен случай предвиждам лоши изживявания за някой нещастник.

Продължават пътя си мълчаливо отвъд укреплението, като навлизат сред дърветата на „Аламеда“. Църквата „Кармен“ е тъмна, вратите са затворени и двете й камбанарии се извисяват над внушителната фасада, потънала в мрак.

— Обаче помнете — додава учителят саркастично, — че изтезанията наскоро бяха забранени от кортесите.

Така разправят, се кани да отвърне Тисон. Но премълчава. Този следобед е разпитал, по начина, по който винаги са били провеждани разпитите — единственият ефикасен впрочем, — един чужденец, който вчера е бил изненадан да шпионира младите шивачки, излизащи от шивашките цехове на улица „Хуан де Андас“. Необходими бяха няколко часа сериозна работа и обилно потене от страна на помощника Кадалсо, както и много крясъци от страна на потърпевшия субект, заглушени от стените на килията, за да се установи, че е много малко вероятно въпросният индивид да е отговорен за убийствата. Тисон обаче предпочита да го задържи на топло известно време, за всеки случай, ако нещата се объркат и се наложи да извади някого на балкона, за да го представи на народа по примера на Пилат. Дали вината е действително доказана или човекът е виновен само по презумпция — това е най-малкият проблем, когато се налага да имаш под ръка нещо, което да можеш да представиш. А едно признание пред писаря, глух за всичко друго, освен за звъна на парите, които получава, винаги ще си остане признание. Комисарят още не е стигнал до тази крайност със затворника — чиновник от Севиля на средна възраст, неженен, пристигнал в Кадис като бежанец, — но никога не се знае. Все му е едно дали депутатите от „Сан Фелипе Нери“ са прекарали месеци в дебати, дали е уместно да се последва примера на английския закон habeas corpus[9] или да се преработи арагонският закон, по силата на който не позволяват да се арестува никой, без предварителни старателни проучвания, доказващи причастността на човека в престъплението. Неговото мнение, от което няма да го отклонят нито парламентарните дебати, нито другите либерални глупости, излезли на мода, е, че добрите намерения са едно и съвсем друго — да се изправиш срещу действителността. С нови закони или без тях, опитът показва, че начинът да се изтръгне истината от хората е един и той е стар като света или поне колкото полицейския занаят. И че процентът на грешката, неизбежна при такива действия, съпътства процента на успехите. Нито в гостилничката на „Веедор“, нито другаде, в това число и в тъмницата, не може да се направи омлет, без да се счупят яйцата. Тисон е счупил някое и друго през живота си. И има намерение да продължи да чупи.

— С кортесите или без тях, ще разбера какво има в тази глава, учителю.

— Преди това ще трябва да го заловите.

— Ще го сторя — Тисон гледа наоколо, недоверчив и мрачен. — Кадис е малък град.

— И пълен с народ. Опасявам се, че твърдението ви е рисковано. Разбираема самонадеяност при вашата професия и положение, но малко крайна… Няма никаква конкретна причина, която да ви позволява да твърдите, че ще го хванете. Това не е въпрос на нюх. Разрешението, ако съществува такова, ще дойде по по-сложни пътища. Ще се наложи научен подход.

— Ръкописът на „Аякс“…

— Чуйте, скъпи приятелю. Не започвайте пак с това. Този текст го преведох аз. Познавам го много добре. Става дума за поезия, не за наука. Не можете да анализирате този случай, основавайки се на текст, писан през пети век преди Христа… Всичко това се оказва интересно, дава възможност да развихрим въображението си с образи и метафори, за да доукрасим някой от фантастичните романчета, които четат дамите в наши дни. Но не води до никъде.

Спрели са пред къщата на Тисон и са се облегнали на една част на стената, издигаща се между две караулки. До по-близката от време на време се движи фигурата на часови, над главата му проблясва меко щикът на пушка. Отсреща се различават черните силуети — корпуси и мачти — на испанските и английските кораби, хвърлили котва недалеч. Нощта се разстила наоколо толкова спокойна, че дори морето не се вълнува. Тъмната течна маса остава безмълвна, безбрежна, с мирис на голи скали, пясък и водорасли от отлива.

— Понякога — продължава Барул, — когато нашите сетива не успяват да проникнат в някои причини и техните следствия, прибягваме до въображението, което е най-съмнителният от всички ориентири. На този свят няма нищо, което да не се подчинява на природния ред. Всяко движение, повтарям, всяко, се подчинява на постоянни и необходими закони… Нека следователно приемем едно рационално обяснение: вселената има ключове, които ние не познаваме.

Тисон хвърля угарката от пурата в морето.

— „Като гледа, човек вижда много неща.“ — прошепва той. — „Ала никой не може да каже какво/ще настане, преди да го види.“.

Барул изпръхтява неодобрително. Или с отегчение.

— Започвате да ми досаждате с този ваш Софокъл. Дори в малко вероятния, макар не и невъзможен случай убиецът да познава текста и той да му е дал идеи, фактът, че четвъртото момиче е убито преди падането на бомбата, превръща това във второстепенна подробност. Дреболия, свързана с тази трагедия… Ако аз бях на ваше място и бях толкова сигурен в твърденията си, бих посветил времето си да установя къде и кога ще паднат следващите бомби.

— Да, но как?

— Не знам — в мрака прозвучава смехът на Барул. — … Може би трябва да попитате французите.

[1] Pimporro — дума, характерна за Андалусия, означаваща „стомна“. — Б.пр. ↑

[2] Correo (исп.) — Поща, Apolo (исп.) — Аполон, Angel (исп.) — Ангел, Cadenas (исп.) — Веригите, Leon de Oro (исп.) — Златен лъв. — Б.р. ↑

[3] Църква и площад със същото име в Кадис. — Б.пр. ↑

[4] viento (исп.) — вятър. — Б.пр. ↑

[5] Jacobino Hustrado — Просветеният Якобинец; ilustrado (исп.) — просветен, илюстрован. — Б.пр. ↑

[6] Мануел Франсиско Доминго де Годой (1767–1851), премиер-министър на Испания от 1792 до 1797 г. и от 1801 до 1808 г. Допуска разпространение на корупцията, често е цитиран като виновник за катастрофалната война с Великобритания, която унищожава до голяма степен империята на Испания и финансите на страната. — Б.р. ↑

[7] El Semanario Patriotico (исп.) — Патриотичен седмичник. — Б.пр. ↑

[8] perdiz (исп.) — яребица. — Б.р. ↑

[9] Юридически принцип, залегнал още в английската Магна харта, съгласно който съд трябва да потвърди законността на всяко задържане под стража, считан за една от юридическите основи на свободата на личността. — Б.р. ↑

7.

He, missa est.[1] В „Сан Франсиско“ свършва утринната служба. По това време няма много енориаши: няколко мъже, прави или седнали на страничните пейки, и двайсетина жени в централния кораб, на колене върху възглавнички или върху шаловете си, разстлани на земята. След последните думи и благословията на свещеника Лолита Палма затваря молитвеника, прекръства се, тръгва към вратата, потапя пръсти в съда със светената вода, поставен в ниша в стената, окичена с оброчни дарове от восък и месинг, отново се прекръства и излиза от църквата. Не е от хората, които ходят всеки ден на църква, но днес е рожденият ден на покойния й баща: набожен, макар и не прекалено, той ходеше на тази служба, преди да започне работният ден. Лолита знае, че на Томас Палма би му харесало да я види там, как отбелязва по този начин рождения му ден. Що се отнася до останалото, тя изпълнява разумно основните препоръки на католическото си възпитание: неделна служба и причастие от време на време, след изповед при стария свещеник, семеен приятел, който не задава неудобни въпроси и определя поносими епитимии. Нищо повече. Свикнала да чете много в резултат на модерното си възпитание, подобно на други жени от кадиската буржоазия и наследницата на рода Палма има либерални възгледи за света, търговията и живота. Това се оказва съвместимо с формалното практикуване — искрено в нейния случай — на католическата религия, но смекчава у нея крайностите и я отдалечава от проявите на лъженабожност, характерни за нейния пол и епоха.

Площадът се изпълва с хора. Слънцето още не се е издигнало много високо и температурата на летния ден е приятна. Няколко чужденци от една съседна странноприемница — преди „Париж“, сега прекръстена на „Патрия“[2] — закусват, насядали около маси на улицата и гледат минувачите. Продавачите от близките магазинчета отварят вратите и махат дървените решетки от витрините, излагайки на показ стоките. Някои жени, коленичили на земята, мият входовете и тротоарите пред къщите. Други пръскат с вода паважа и поливат саксиите по балконите. Отмятайки назад мантилята си, като я оставя да падне на раменете — косата й е сресана назад, стегната, прибрана в плитка, завита на кок и прикрепена на темето с малко седефено гребенче — Лолита Палма пъха молитвеника в чантичката от черен атлаз, пуска ветрилото да виси на шнурчето, с което е привързано към дясната й китка и тръгва към магазините, разположени между ъгъла на улиците „Сан Франсиско“ и „Виехо Консуладо“, където има антикварни книжарници и сергии с щампи и гравюри. Преди да се прибере вкъщи, има намерение да слезе до площад „Сан Агустин“, за да прибере няколко поръчани книги и да поръча чуждестранни вестници. После ще се върне в кабинета, както всеки ден.

Не забелязва Пепе Лобо, докато той не се изпречва пред нея. Тъкмо излиза от една книжарница с пакет под мишница. Корсарят е облечен с къса куртка с широки ръкави и позлатени копчета, панталон от памучен плат, дълъг до глезените, носи обувки с тока. Щом я вижда, спира рязко и сваля двувърхата си флотска шапка.

— Сеньора — каза той.

Лолита Палма отвръща малко объркана на поздрава.

— Добър ден, капитане.

Не е очаквала срещата. Нито пък той, както изглежда. Има нерешителен вид, с шапка в ръка, сякаш се двоуми дали да си я сложи или не, да продължи ли по пътя си или да размени от учтивост няколко думи. С нея се случва същото. Неловко й е.

— На разходка ли?

— На църква.

— Аха.

Гледа я с интерес, като че ли е очаквал друг отговор. Дано не ме вземе за някоя от онези прекалено набожни жени, които позират с вярата си, минава за миг през ума на Лолита. Секунда по-късно се ядосва, че подобно нещо й е минало през ум. Какво ме засяга какво мисли или не мисли този човек, казва си тя накрая.

— Посещавате книжарници? — пита тя учудено.

Корсарят не изглежда да е забелязал дързостта на думите й. Обръща се, за да погледне назад, към магазина, от който излиза. После показва пакета, който носи под мишница. Усмихва се, сякаш не придава значение на въпроса. Белите му зъбите проблясват като ивица от слонова кост по загорялото му лице.

— Не много често, ако не е във връзка с работата ми — отговаря простичко той. — Това е „Naval Gazeteer“[3] в два тома. Един английски капитан е умрял от треска и разпродават на търг нещата му. Знаех, че тук ще намеря някои от книгите му.

Лолита кимва. Такива търгове се провеждат често на пазарчето, намиращо се в близост до Пуерта де Мар, когато кораби се завръщат от дълги и нездравословни пътувания. Сбит преглед на един живот, изложен на брезент на земята, като останки от корабокрушение: парче китова кост, малко дрехи, джобен часовник, нож с почерняла дръжка, калаена кана за вино с гравирани инициали, миниатюрен портрет на жена и понякога някоя и друга книга. Малко неща се побират в сандъка на един моряк.

— Колко тъжно — казва тя.

— За англичанина — да — Лобо потупва пакета. — За мен е голям късмет. Хубаво е да имаш тази книга на борда…

Корсарят замълчава, като последната му дума заглъхва. Изглежда се колебае дали да приключи дотук разговора или да го продължи още малко. Опитва се да улучи златната среда между учтивост и уместност. Лолита също се колебае. Но ситуацията започва малко да я забавлява.

— Сложете си шапката, капитане. Моля ви.

Мъжът продължава да стои гологлав, сякаш се чуди дали да се подчини или не, докато накрая си слага шапката. Дрехата му е същата, с която Лолита го е виждала и преди, поизлиняла на ръкавите, но ризата му е нова и чиста, от фина батиста, бялата му вратовръзка е завързана по американски, така че и двата й края са свободни. Сега тя се усмихва вътрешно. Неудобството, което отгатва у него, почти успява леко да я разнежи. Тази толкова мъжка, смътна недодяланост, странно се съчетава със спокойния поглед, който понякога буди интереса й. А не виждам причината, казва си тя накрая. Или всъщност я виждам. Човек с неговия занаят е свикнал с жени от друга класа. Предполагам, че няма навика да приема жени като шефове или съдружнички. Не е свикнал с това жена да бъде онази, която му дава работа или му я отнема.

— Знаете ли английски?

— Справям се, сеньора.

— В Гибралтар ли го научихте?

Казва го, без да се замисли или почти без да се замисли. Така или иначе се пита защо. Той я наблюдава замислено. Може би дори любопитно. Зелените очи, толкова прилични на котешки, сега издържат на нейния поглед. Нащрек е. Предпазлива котка.

— Говорех английски и преди това. Поне малко. Но да, в Гибралтар го усъвършенствах.

— Разбира се.

Гледат се още известно време и пак не проговарят. Изучават се. Що се отнася до Лолита, тя изучава по-скоро себе си, отколкото мъжа пред нея. Изпитва необикновено чувство на любопитство, примесено с боязън, едновременно дразнещо и приятно. Последния път, когато се озова срещу корсаря, тонът на разговора беше различен, професионален и в присъствие на други хора. Случи се преди седмица, по време на работна среща в нейния кабинет. Тогава присъстваха Санчес Гинея и синът му, ставаше дума да се подпише ликвидацията на френския едномачтов кораб „Мадона Диоле“, който след двумесечни процедури във флотския трибунал и след като пуснаха малко пари в алчните шепи на правораздавателните чиновници, — най-сетне беше признат за законна плячка с товара си от кожи, зърно и ракия. След като частта на краля беше изплатена в кралската хазна, Пепе Лобо успя да се погрижи за третината, полагаща се на екипажа: от която, освен двайсет и петте песос, които вземаше на месец като аванс срещу плячката, на него му се полагаше една седма. Също така се погрижи да бъдат изплатени двете части, полагащи се на всяко от семействата на загиналите или сакатите, извън изплащането от общия фонд, предназначен за сакати, вдовици и сираци. В кабинета корсарският капитан действаше експедитивно и резултатно, следеше много зорко сметките: нито една сума, дължима на неговите хора, не беше подмината. Преглеждаше всичко методично, преди да положи подписа си на всяка страница. Държанието му, забеляза Лолита Палма, не беше държание на човек, който се страхува, че корабовладелците ще злоупотребят с доверието му. Задоволяваше се да провери старателно резултата, сумата, за която той и хората му рискуваха живота си, натъпкани в тясното пространство на шалупата: вятър, вълни и врагове отвън, блъсканица, смрад и влага вътре, малка каюта на кърмата за капитана, стая с нарове, отделена със завеса част за помощник-капитана, боцмана и писаря, платнени койки за останалата част от екипажа, ползвани според смените на дежурствата, никаква защита от вятъра и морето на откритата и клатушкаща се палуба; съдба на моряк и войник, няма нито миг спокойствие, така гласи и старата моряшка поговорка: „Едната ръка остави за себе си, другата дай за краля“. Затова, наблюдавайки корсаря, докато той четеше и подписваше документите в кабинета, Лолита затвърди мнението си, че един добър капитан трябва да е такъв не само в морето, но и на сушата. Проумя също защо двамата Санчес Гинея толкова уважават Пепе Лобо и защо във време като сегашното, когато има недостиг на моряци, никога не липсват хора, желаещи да се запишат в екипажа на „Кулебра“. „Той е от онези хора — така беше казал преди време Мигел Санчес Гинея, — по които проститутките от пристанищата полудяват, а мъжете са готови да дадат за тях и последната си риза“.

Продължават да стоят на улицата, до антикварната книжарница, и да се гледат. Корсарят докосва шапката с движение, показващо, че се кани да продължи по пътя си. Внезапно Лолита открива, че не желае той да си тръгне. Поне все още не. Иска й се това странно усещане да продължи. Необикновената тръпка — от страх или от някакво предчувствие, която възбужда леко любопитството й.

— Бихте ли ме придружили, капитане?… Трябва да прибера някои пратки. По-точно книги.

Казва го толкова самоуверено, че сама се изненадва. Спокойна е, или поне се надява, че така изглежда. Но чувства как лекото пулсиране в китките й се усилва. Туп. Туп. Туп. Мъжът я поглежда малко объркан за миг, после отново се усмихва. Неочаквана, открита усмивка. Или поне такава изглежда. Лолита се взира в ъгловатата и твърда линия на долната му челюст, където тъмната брада, макар и несъмнено бръсната много рано сутринта, пак е набола. Носи бакенбарди по модата, стигащи до средата на бузата, гъсти и тъмнокестеняви. Пепе Лобо съвсем не е изтънчен мъж. Няма нищо общо с капитан Вируес или с младите мъже от добри семейства, които посещават кадиските кафенета и се разхождат по „Аламеда“. Няма абсолютно нищо общо с тях. У него има нещо грубовато, подчертано от необикновено светлите му котешки очи. Има нещо първично или опасно. Широк гръб, силни ръце, яка фигура. С две думи истински мъж. И да, опасен, това е точната дума. Не е трудно да си го представи човек с разрошена коса, по риза, целия в пот и барут, да крещи заповеди или ругатни сред дима на оръдейните залпове и вятъра, обтягащ въжетата, на палубата на шалупата, на която изкарва прехраната си. Не е трудно да си представи човек и как мачка чаршафите под тялото на някоя жена.

Последният обрат в мислите й смущава Лолита Палма. Търси думи, с които да прикрие душевното си състояние. Жената и корсарят вървят надолу по улица „Сан Франсиско“, без да се гледат и без да си говорят. На две педи разстояние един от друг.

— Кога излизате отново в морето?

— След единайсет дни. Ако армадата ни отпусне всичко, което ни е необходимо.

Тя държи чантичката си отпред. Минават ъгъла с улица „Балуарте“ и я оставят зад себе си. Вървят бавно.

— Хората ви са доволни. Френският кораб донесе нелош приход. А имаме и друг заловен, който чака съдебна оценка.

— Да. Работата е там, че някои са продали предварително своята част от плячката на търговците в града. Предпочитат да имат пари на момента, дори да са по-малко, отколкото да чакат да се произнесе флотският трибунал… И естествено, вече са ги похарчили.

Лолита лесно може да си представи как моряците на „Кулебра“ харчат парите си из уличките на „Бокете“ и бордеите на Калета. Не е трудно да си представи и как Пепе Лобо харчи своите.

— Предполагам, че това не е зле за нашето предприятие — изказва мнение тя. — Сигурно искат да се върнат в морето, за да изкарат още.

— Едни да, други не толкова. Животът там не е много удобен.

На всеки балкон, зад решетки от ковано желязо, издадени извън сградите и над главите им, има саксии с цветя. Като висяща градина, която се разстила надолу по улицата. Пред магазина за играчки мръсни малчугани, с раздърпани шапки на главите, гледат жадно порцелановите фигурки и кончета, барабаните, пумпалите и количките, закачени на рамката на вратата.

— Боя се, че ви откъсвам от задълженията ви, капитане.

— Не се безпокойте. Отивах към пристанището. На кораба.

— Нямате ли дом в града?

Корсарят завърта отрицателно глава. Когато нямал работа и живеел на сушата, имал нужда от дом, разказва той. Но вече не. Още по-малко пък при цените в Кадис. Да поддържа къща или стая струва много пари, а и малкото му притежания се побират в каютата му. На борда.

— Е, сега сте платежоспособен.

Ивицата от слонова кост отново проблясва на почернялото от слънце лице.

— Да, донякъде. Както казвате… Но никога не се знае. Морето и животът са мръсна работа. — Той докосва машинално единия връх на шапката си. — С извинение за израза.

— Дон Емилио ми каза, че сте оставили всичките си пари на депозит при него.

— Да. Той и синът му са много почтени. Дават добра лихва.

— Ще ми разрешите ли един личен въпрос?

— Разбира се.

— Какво ви кара да излизате в морето?

Пепе Лобо не отговаря веднага. Сякаш размишлява.

— Нуждата, сеньора. Така е при почти всички моряци, които познавам… Само глупак би стоял там за удоволствие.

— Може би аз щях да съм един от тези глупаци, ако се бях родила момче.

Казва го, докато върви, загледана напред. Но чувства, че Пепе Лобо се е втренчил в нея. Когато тя отвръща на погледа му, установява, че в очите на моряка все още личи следа от почуда.

— Странна жена сте вие, сеньора. Ако ми позволите да го кажа.

— Защо да не ви позволя?

На ъгъла на улица „Карне“, край църквата „Росарио“ група граждани от квартала и минувачи спорят до един афиш, залепен на стената на манастира. Това е правителствен бюлетин на регентството за последните военни операции, включително провала на експедицията на генерал Блейк до графство Ниебла и новината, че Тарагона се е предала на французите. До официалния афиш има залепен друг, анонимен, описващ в подробности и с жлъчен тон как загубата на каталунския град се дължи на липсата на желание у английския генерал Греъм да се притече на помощ на испанския гарнизон. Освен в Кадис, който продължава да е в безопасност сред своите укрепления и оръдия, в останалата част на Полуострова зачестяват лошите вести: некомпетентност на генерали, недисциплинираност на войската, британци, действащи по свое усмотрение и невъзможност да се направи разлика между партизаните бунтовници и бандите от крадци и убийци. От загуба на загуба, както остроумничи братовчедът Тоньо, към крайната победа. Ето я там, под носа ни.

— Знаете ли, че не се радвате на добро име, капитане?… Нямам предвид компетентността ви като моряк, естествено.

Следва дълго мълчание. Изминават така двайсет крачки, един до друг, до малкия площад „Сан Агустин“. От къде на къде дръзнах да кажа това, пита се Лолита смутена. С какво право? Не мога да позная тази глупачка, която се осмелява да говори вместо мен. Раздразнителна и нахална в отношението си към един мъж, който нищо не ми е направил, и когото съм виждала половин дузина пъти в живота си. Миг по-късно, когато стигат до книжарницата на „Салседо“, тя спира изведнъж и поглежда корсаря право в очите.

— Някои твърдят, че не сте джентълмен.

Интересното е, че не забелязва нито притеснение, нито огорчение от думите й. Пепе Лобо стои неподвижен, стиснал пакета с „Naval Gazeteer“ под мишница. Изражението му е сериозно, този път не се усмихва.

— Който и да го е казал, е имал право… Не съм джентълмен. Нито пък претендирам да съм такъв.

В тона му няма желание за извинение, нито предизвикателство. Казал го е съвсем естествено. Без да отклонява поглед. Лолита накланя леко глава встрани.

— Странно е, че казвате това. Всички претендират, че са такива.

— Както вече виждате, не всички.

— Шокира ме вашият цинизъм… Трябва ли да го наричам така?

Бързо примигване. Сега вече изглежда стъписан от думата. Цинизъм. Навярно дори не я знае, казва си тя. Навярно в неговия нрав всичко е естествено. В неговия живот, така различен от моя. На устните на корсаря се появява тънка усмивка. Замислена.

— Както и да се нарича това, то си има някои предимства — казва Пепе Лобо. — Времената сега не са такива, че да можеш да си позволиш да кажеш „Стреляйте първи“[4]. С това няма да се изхраниш… Макар че на кораба сухарът е червясал, сланината — гранясала, а виното — разредено.

Замълчава и хвърля поглед наоколо: към вратата на църквата под статуята на светеца, настилката на площада, където кълват гълъби, отворените магазини, витрината и сандъците, извадени пред книжарницата „Салседо“ и другите книжарници наблизо — „Ортал“, „Мургия“ и „Наваро“, с изложените навън книги. Съзерцава всичко като човек, който само минава оттук и поглежда отстрани, сякаш отдалеч.

— Оказва се, че е приятно да се разговаря с вас, сеньора.

В думите му няма сарказъм. Това учудва Лолита.

— Защо? Сигурно не е заради това, което казвам. Опасявам се, че…

— Не става дума за това, което казвате.

Тя потиска внезапното си желание да отвори ветрилото и да си повее силно с него.

— Бих искал…

Корсарят започва изречението, но не го довършва. Замлъква. Настъпва ново мълчание. Този път кратко.

— Мисля, че вече е време да продължите пътя си, капитане.

Мъжът кимва разсеяно или по-скоро машинално.

— Разбира се.

После докосва единия връх на шапката си, произнася тихо: „С ваше позволение“ и се наканва да си върви. Лолита отваря ветрилото си и няколко секунди си вее с него. На път да си тръгне, Пепе Лобо се взира в рисунката на ветрилото й. Тя забелязва посоката на погледа му.

— Това е драцена — казва тя. — Екзотично дърво… Виждали ли сте го някога?

Мъжът стои неподвижен, наклонил глава встрани. Сякаш не е чул добре.

— В Кадис — добавя тя — има няколко изключителни екземпляра. Dracaena draco, така се казва.

„Вземате ме на подбив“, казват очите на корсаря. Наблюдавайки изражението му, едновременно объркано и любопитно, Лолита изпитва тайно удоволствие от това да хвърли този мъж в един свят, който му е непознат.

— Има едно дърво в двора на „Сан Франсиско“, близо до вкъщи. Ходя да му се възхищавам от време на време, както се ходи при стар приятел.

— И какво правите там?

— Сядам на една пейка срещу него и го гледам. И мисля.

Пепе Лобо слага пакета под другата си мишница. От няколко секунди има вид на човек, който се взира в някаква загадка и тя чувства, че много й харесва да бъде гледана по този начин. Така си възвръща отчасти контрола върху действията и думите си. Това я успокоява. Изпитва желание да се усмихне, но не го прави. Така е по-добре.

— И от дървета ли разбирате? — пита той накрая.

— Малко. Интересувам се от ботаника.

— Ботаника — повтаря корсарят толкова тихо, че едва се чува.

— Да, така е.

Котешките очи продължават да изучават заинтригувано нейните.

— Веднъж — решава се да проговори предпазливо Пепе Лобо накрая — участвах в ботаническа експедиция…

— Не може да бъде.

Той кимва, видимо доволен от изненадата, която се изписва на лицето й. Усмихва се леко, едва-едва, развеселен е.

— През осемдесет и осма година, бях помощник-лоцман на кораба, който върна хората от експедицията, със саксии, растения, семена и какво ли не още. — Той замълчава замислено. — Знаете ли кое е любопитното?… Можете ли да предположите как се казваше корабът?

Въодушевлението на Лолита е искрено. Почти плясва с ръце.

— През осемдесет и осма ли? Разбира се, че знам: „Драгон“[5]… Като дървото![6]

— Виждате ли? — усмивката на корсаря става по-широка. — Светът е малък.

Тя още не може да се съвземе от изненадата. Дракони и драцени… Действително, странно се преплитат пътищата на живота.

— Не мога да повярвам… Преди двайсет и три години сте придружили до Испания Иполито Руис от Каляо!

— Виж ти! Не си спомням как се казваха онези господа. Но без съмнение вие знаете по-добре от мен.

— Разбира се, че зная… Експедицията до Чили и Перу беше много важна: тези растения сега са в Ботаническата градина в Мадрид. У дома имам няколко книги, публикувани от дон Иполито и неговия придружител Павон… Там дори се споменава името на кораба!

Оглеждат се взаимно, отново безмълвно. Накрая тя нарушава мълчанието.

— Колко интересно — сега тонът й е по-спокоен. — Трябва да ми разкажете за всичко това, капитане. Много бих искала.

Ново мълчание. Съвсем кратко. И мимолетен проблясък в погледа на корсаря.

— Сега ли?

— Не, сега не — ласкавият й тон смекчава отказа. — Може би някой друг ден… Когато се върнете от плаване.

Строги, груби, солидни, тримата мъже са седнали на плетени столове под сянката на лозницата. Свиват си цигари с рязан тютюн от кесията, която минава от ръка на ръка, изтръгват искра от огнивото и тютюнът започва да дими. Преполовената стъкленица с вино вече е обиколила четири пъти масата.

— Това са две хиляди дуро — казва Куро Панисо. — Които можем да си поделим.

Панисо е работник в солниците, съсед и кръстник на едно от децата на Фелипе Мохара, който го гледа замислен. Идеята го примамва. От известно време обсъждат подробностите.

— Нощите са къси, но има достатъчно време — настоява Панисо. — Можем да се приближим с плуване по канала, без да вдигаме шум, както направихме двамата със сина ми онази нощ.

— Докъде стигнахте?

— До Матийя, близо до вълнолома. Там видяхме две други лодки, но по-далеч. По-трудни за залавяне.

Мохара взема стомната, отмята глава назад и отпива голяма глътка червено вино. После я подава на шурея си Бартоло Карденас — много слаб, жилав, с ръце като лозови пръчки, — който пие на свой ред и я подава на Панисо. Слънцето се отразява в неподвижната вода на близките солници и размива в далечината очертанията на боровете и меките линии на възвишенията на Чиклана. Колибата на Мохара — скромно жилище от две стаи и вътрешен двор с лоза, здравец и малка зеленчукова градина, — се намира в околностите на поселището на остров Леон, между него и близкия канал Сапорито, в края на дългата улица, идваща от площад „Трес Крусес“.

— Разкажи ми пак — казва Мохара. — Подробно.

Канонерска лодка, повтаря търпеливо Панисо. Дълга четиридесет крачки. Завързана в канала Алкорнокал, близо до мелницата на Санта Крус. Пазят я един ефрейтор и петима войника, които убиват времето със сън, защото от оная страна жабарите са спокойни. Той и синът му се натъкнали на лодката, когато проверявали дали там продължават да вадят пясък за укрепленията. Прекарали целия ден скрити сред храсталаците, като проучвали мястото и планирали удара. Не е трудно. Отиват отвъд канала Камарон, движат се сред езера и тесни проходи между острови чак до големия канал, като внимават да не бъдат забелязани от английската батарея на Сан Педро. После стигат до Алкорнокал, бавно и с плуване. Спадането на водите при отлива и веслата ще помогнат на връщане. Ако пък духне и вятър, ще стане още по-добре.

— На нашите военни това няма да им допадне — възразява Мохара.

— Те не смеят да навлязат толкова навътре. Ако го направят, биха взели наградата, без да ни дадат и един реал… Много пари са, Фелипе.

Мохара знае, че Куро Панисо е прав. Напълно прав. Испанските власти плащат двайсет хиляди сребърни реала награда за залавянето на вражеска канонерска лодка, за малка фелука или ладия с оръдие. Дават и десет хиляди реала, за какъвто и да е по-малък въоръжен кораб и по двеста за всеки пленен неприятелски моряк или войник. И което е най-важно: за да стимулират този вид пленявания, плащат бързо и в брой. Или поне така твърдят. В тези тежки времена, когато на почти всички моряци и на мнозина военни се дължат по двайсет забавени плати, а ако си ги поискат, им се отговаря кратко: „няма решение за издължаване“, две хиляди дуро в монети, при това изплатени незабавно, се равняват на цяло състояние.

Най-вече за бедни хора като тях: бивши бракониери и работници в солниците на Острова, каквито са Мохара и другаря му Панисо, а пък Бартоло Карденас е въжар в такелажната фабрика на Карака.

— Ако ни хванат мосютата, спукана ни е работата.

Панисо се усмихва алчно. Той е плешив, як, със загорял от слънцето череп и сивееща брада. Носи сгъваем нож в пояса, който е бил черен, а сега е избелял до сиво, а ризата му е цялата в кръпки. Обут е в платнени моряшки панталони до под коляното, босите му крака са покрити с мазоли като краката на Мохара.

— За тази сумичка мога да ги оставя да се опитат — казва той.

— И аз — отбелязва шуреят Карденас.

— Който го е страх от мечки, да не ходи в гората.

Тримата си представят печалбата и се усмихват доволно. Никой от тях не е виждал толкова пари накуп в живота си. Нито накуп, нито на части.

— Кога би могло да стане това? — пита Мохара.

Отеква далечен гърмеж и тримата поглеждат отвъд Сапорито, на изток, към каналите, които се простират към Чиклана. По това време французите нямат навик да обстрелват, но никога не се знае. Обикновено обстрелват над Острова, когато някъде по фронтовата линия се води тежка битка, а често го правят и през нощта. Много хора предпочитат да живеят като погребани в избите или мазетата на къщите си, ако домовете им разполагат с такива. Домът на Мохара не е от тях: когато падат бомби, нямат друго убежище наблизо, освен църквите „Кармен“, „Сан Франсиско“ или енорийската, която е с дебели каменни зидове. Ако успеят да стигнат дотам обаче. Ако бомбите полетят неочаквано, като сега, не им остава друго, освен да се прилепят към някоя стена, прегърнали децата, и да се молят.

Жената на Мохара — черни коси, зле прибрани в кок, отпусната кожа, увиснали гърди под широката блуза — също е чула далечния тътен. Показва се на вратата, бършейки ръце в престилката си и поглежда към Чиклана. В изражението й няма страх, а само примирение и умора. Съпругът й с един поглед я отпраща да се прибере вътре.

— Бихме могли да отидем след пет дни — казва Куро Панисо, снишавайки глас. — Когато няма луна и ще бъде тъмно.

— Дотогава може да са сменили мястото.

— Стои си там, завързана за кея. Използват я, за да навлизат в канала и да стрелят срещу английската батарея на Сан Педро… Каза ни го дезертьорът, когото хванахме на връщане: беше се скрил в лагуната на Пелона, чакал да падне нощта, за да мине с плуване отсам.

— И казваш, че лодката има оръдие?

— Видяхме го. Голямо… Жабарят каза, че е шест-осем фунта.

Саморъчно свитите цигари димят, стъкленицата отново обикаля масата. Споглеждат се със сериозни изражения. Всички знаят за какво говорят.

— Трима сме малко.

— Би могло да дойде моето момче — казва Панисо.

Момчето е на четиринадесет години. Казва се Франсиско, като баща си: викат му Куро или Курито. Умно е и пъргаво като катериците от боровата гора. Твърде млад, за да се причисли към стрелците, Франсиско придружава баща си от време на време, когато обхождат каналите. Сега е седнал на трийсетина стъпки, на брега на Сапорито, с въдица в ръка и се опитва да хване нещо. Панисо му е казал да стои там и да не им пречи, докато не го повикат. Макар годините му да са достатъчно, за да рискува живота си, не е достатъчно голям, за да присъства на мъжките разговори. Нито пък за виното и тютюна.

— С още хора ще станем много — изказва мнение шуреят Карденас. — Може англичаните от батареята на Сан Педро да започнат да ни обстрелват, или нашите от Маседа… Или пък на връщане, ако ни вземат за жабари.

— Четирима е добре — заключава Мохара. — Ние и малкият.

Панисо смята на пръсти.

— И освен това — отбелязва — сметката излиза чудесно: по петстотин дуро на човек.

Шуреят Карденас поглежда Мохара многозначително, но последният остава безучастен. Момчето рискува толкова, колкото и другите, така трябва да бъде. Между тях двамата с Панисо думата „кръстник“ има истинска стойност.

— Може пък да стане — казва той.

Стомната се опразва при една последна обиколка. Работникът от солниците става, взема я за гърлото и влиза в къщата, за да я напълни отново. Виното е лошо, кисело, но друго няма. Съживява вътрешностите и намеренията. До угасналото огнище под комина на камината, Мануела Карденас[7], съпругата, приготвя яденето заедно с единайсетгодишната си дъщеря: рядко гаспачо със скилидка чесън, парчета суха чушка, стрити със зехтин, оцет и малко вода и хляб. Има още две дечица, едно на осем и друго на пет години, които си играят на пода с парчета дърво и едно кълбо тънка прежда до тъщата на Мохара, старица, вече съвсем немощна, която дреме на стол до делвата с вода. Най-голямата дъщеря, Мари Пас, продължава да работи като камериерка в Кадис, в дома на фамилия Палма. В тази къща се яде и се пие благодарение на онова, което тя носи у дома и на онова, което бащата получава като порцион, след като е бил зачислен в доброволческия стрелкови полк.

— Пет хиляди реала — прошепва Мохара, когато застава до жена си.

Знае, че го е чула добре. Гледа го мълчаливо, с уморени очи. Повехналата й кожа и преждевременно врязалите се около очите и устата бръчки показват следите на времето, на тежките домашни задължения, вечната бедност, ражданията на седемте деца, три от които са се поминали невръстни. Докато пълни стъкленицата с вино от една дамаджана, работникът от солниците отгатва в погледа й това, което думите не казват. Много е далеч, съпруже, почти накрай света и французите са там, а никой няма да ни плати, ако те убият. Никой няма да донесе храна вкъщи, ако останеш завинаги в онези канали. Вече достатъчно рискуваш всеки ден, че да предизвикваш още съдбата по този начин.

— Пет хиляди реала — настоява той.

Жената отмества безизразния си поглед. Фаталистка е — такава я правят времената, социалното й положение и принадлежността към този изтощен от войни народ. Шуреят Карденас, който знае да пише и да смята, го е изчислил вече: три хиляди бели хляба от по два фунта, двеста и петдесет чифта обувки, триста фунта месо, осемстотин фунта мляно кафе, две хиляди и петстотин куартийос[8] вино… Това са само някои неща, които биха могли да си купят, ако Фелипе Мохара успее да прекара на буксир, с гребане или както Бог даде, тази френска канонерка от мелницата в Санта Крус през половината левга канали, лимани и ничия земя. Храна, масло за светилника, дърва за готвене и огрев през зимата, дрехи за малките, които сега са полуголи, покрив за колибата, нови одеяла за сламеника в стаята с опушени стени, където спят всички, родители и деца. Ще могат да си поемат глътка въздух сред тази мизерия, смекчавана единствено от улова на някоя риба в малките канали или от някоя птица, ударена с ловната пушка в солниците — което става все по-трудно: дори бракониерството, което преди им е позволявало да се изхранват, е отишло по дяволите заради войната и цялата тази войска, окопала се на Острова.

Работникът от солниците излиза отново навън, примижавайки от отблясъка на слънцето по повърхността на неподвижните води в канали и лагуни. Дава стомната на кръстника и на шурея си, които отмятат глави назад, насочвайки струята вино към гърлата си. Премляскват доволни. Кълцат тютюн с ножове в мазолестите си длани. Свиват нови цигари. Срещу светлината, в дълга редица по пътя, който върви край канала Сапорито и води до арсенала на Карака, се движат бавно силуетите на затворниците, които се връщат от работа на укрепленията на Гайинерас, ескортирани от морска пехота.

— Ще тръгнем оттук след пет дни — казва Мохара. — По тъмно.

От вълнолома Харсия на Пуерто Реал Симон Дефосьо наблюдава близкия неприятелски бряг. Неговото око на професионалист, свикнал да пресмята и действителни разстояния или такива в мащаб на картите, действа с прецизността на същински далекомер: точно три мили до края на Кантера, една миля и шест десети до Карака и до внушителната батарея, която защитава северозападния ъгъл на арсенала, батареята на Санта Лусия, разположена около старата сграда на затвора, добре оборудвана от испанците с двайсет бълващи огън дула, включително двайсет и четирифунтови оръдия и деветинчови гаубици. Цялото това разгръщане, което позволява секторът й на обстрел да се засича с тези на други батареи, и възможността за кръстосан огън прави непревземаема вражеската линия в тази нейна отсечка, тъй като така се покриват тесните канали, по които биха могли да плават френските части при евентуално нападение, а освен това може да се подпомагат набезите на канонерките, които периодично тормозят императорските войски. Точно това се е случило преди три дни, когато една флотилия от кораби, хвърлили котва пред Пуерто Реал, много близо до вълнолома, е била нападната от лодки, приближили се през нощта откъм неприятелския бряг. Осъмнаха срещу десет испански канонерки, четири от които въоръжени с гаубици, разгърнати в бойна линия, и до началото на отлива, преди да потеглят обратно към базите си, те изстреляха повече от двайсет гранати и двеста снаряда с картеч, нанасяйки много щети на корабите, екипажите и близките до пристанището сгради. Само така наречената „Голяма къща“, къщата на фамилия Роса, намираща се непосредствено до вълнолома и предназначена за склад на боеприпаси и казарма на бреговата стража, получи осем попадения. Накратко, малка катастрофа. С убити и ранени. Поради тази причина маршал Виктор, чиито къдрави бакенбарди бяха настръхнали от ярост, с присъщата си казармена грубост вдигна скандал на генерал Мение, сегашния командир на дивизията, отговаряща за Пуерто Реал, започвайки с това, че е некадърник и продължавайки нататък в подобен дух, а после накара да доведат на бърза ръка Симон Дефосьо от Трокадеро, като му даде необходимите пълномощия и му нареди да проучи положението и да вземе мерки случилото се да не се повтаря повече — по думите на маршала, предадени дословно — в този курвенски живот.

Приближава се сержант Лабиш, когото Дефосьо е взел със себе си, за да му помага. Подофицерът не е образец на изпълнителност и боен дух, но е единственият, с когото капитанът разполага в момента. Лабиш поне привидно покрива изискванията. Може би смяната на обстановката му е вляла енергия, а може би намира отдушник на досадата и лошото си настроение, натрупани в Трокадеро, чрез непознатите подчинени, но от вчера овернецът дава заповеди с пълно гърло като надзирател на строеж, ругаейки местния гарнизон и всички наред.

— Оръдията вече са тук, капитане.

— Тогава пригответе място за тях, моля ви. Нека да започват да готвят лафетите.

Мирише на отлив. Чайките, накацали около корабите, заседнали в тинята — от някои са останали само изгорелите шпангоути — приличат на бели петна, осеяли ивицата покрита с водорасли тиня, останала след отлива срещу вълнолома, по който крачи Дефосьо сред гъмжило от войници, пристигащи и заминаващи с каруци и двуколки. Капитанът е проучил ситуацията още вчера сутринта, едва пристигнал в селището; следобеда е пуснал хората да работят и те са продължили цяла нощ и през целия днешен ден, без почивка. Сега минава четири следобед и един взвод сапьори, подпомагани — много неохотно при тази горещина — от пехотинци и артилеристите от флота, току-що са наслагали чували, пълни с тиня и пясък, за защита на новото укрепление, изградено във формата на полукръг, от който шест осемфунтови оръдия ще могат да защитават изцяло селището откъм морето. Трябва да могат.

Дефосьо отива да хвърли един поглед на железните тръби, които лежат на площада, върху коли, в които са впрегнати мулетата. Това са оръдия, дълги шест стъпки и тежащи повече от половин тон всяко, докарани от Ел Пуерто де Санта Мария и предназначени да се поставят върху лафетите по система „Грибовал“, поставени по места и окопани. Припряността на херцог Де Белюн принуждава да се поставят оръдията на барбети[9], без друга защита за артилеристите освен стената от чували с пясък, опряна на дъски и подпори, забити в земята, висока от три до пет стъпки, която представлява бруствера. Това ще бъде достатъчно, за да се държат надалеч испанските канонерки, преценява Дефосьо, поне на дневна светлина; макар че го притесняват някои новости в разположението на неприятелските батареи, и той е изразил това свое притеснение пред висшестоящите. Един английски офицер, принуден заради дуел да избяга при французите, е осъвременил сведенията: далекобойни оръдия в батареята в Ласарето, подкрепления за британските редути на Санкти Петри и Гайинерас Алтас, повече португалци в Торегорда и снабдяване на тази позиция с двайсет и четирифунтови английски оръдия и трийсет и шестфунтови каронади. Всичко това е извън сектора, за който отговаря Дефосьо и не го безпокои особено, повече го тревожи обаче една нова, пряка заплаха, надвиснала над Трокадеро: проектът да се използва бомбардирският кораб „Терибле“ като плаваща батарея за навесна стрелба срещу форт Луис и Кабесуела, с цел да бъде принуден да замлъкне „Фанфан“, който обстрелва Кадис. Поне ще опитат да го сторят. Обсадата на Кадис наподобява на строене на замък от карти или подреждане на плочки от домино в дълги редици — всяка новост и всяко, дори най-незначително движение, може да доведат до неприятни последици. А императорската артилерия, със Симон Дефосьо в центъра на събитията, играе жалката роля на човек, който се опитва да загаси пожар само с ведро вода, тича насам-натам и не успява да насмогне на огъня.

Хвърляйки мундира, а с него и официалностите на чинопочитанието, капитанът се хваща да помага на мъжете, които, ръководени от сержант Лабиш, разтоварват оръдията сред скърцане на дебели въжета и скрипци и ги поставят над дървените лафети, боядисани в тъмнозелено. Последните са наклонени, с колела върху релсова платформа, която ограничава придвижването назад при изстрел. Тежестта на всяка една от дългите железни тръби прави монтирането им бавно и мъчително, допълнително усложнено от липсата на опит у войниците: несръчни са, установява Дефосьо, заслужават веднага налагане с камшик. Но не ги вини. В шестте полка, които покриват фронта от Трокадеро до Санкти Петри, оредели от тежките условия на живот и естествените за войната загуби, се чувства обезпокоителен недостиг на артилеристи. При това положение дори киселият Лабиш се оказва истинско съкровище: той поне познава занаята си. Дефосьо се вижда принуден да попълва батареите, които обстрелват Кадис, с хора от пехотата. А тук, на вълнолома на Пуерто Реал, с изключение на двама артилерийски ефрейтори, петима войници от тези войски и трима артилеристи от флота, дошли с двете оръдия от Ел Пуерто де Санта Мария — те се отличават с червените яки и маншети на сините си мундири от белите нагръдници на пехотинците — останалите, които обслужват оръдията, също принадлежат на фронтовата пехота.

Скръъц, скръц, изскърцва лафетът. Капитанът отскача назад и избягва на косъм опасността едно колело да затисне крака му. Дяволите да отнесат всичко това, мисли си той. И него самия, и испанските канонерки, и маршал Виктор с неуместните му хрумвания. Който и да е офицер би могъл да осигури артилерийското оборудване на Пуерто Реал, само че през последните месеци не се случва бомба да профучи във въздуха — без значение в коя посока — без херцог Дьо Белюн и неговият щаб да решат, че този въпрос засяга изключително Симон Дефосьо. Давам ви всичко, което поискате, драги капитане, му е казал Виктор последния път. Или поне всичко, което мога да ви дам. Така че правете каквото намерите за добре и не се вестявайте пред мен без добри новини. В резултат на това в Първи корпус всички — от най-нисшите чинове до най-висшите офицери, в това число и главнокомандващият Д’Абовил, който е сменил Лезьор, таят люта ненавист към Дефосьо, едва прикривайки омразата си зад поведението, което им налага уставът, и го наричат „любимецът на маршала“. Както и „балистичен гений“, „чудото от Мец“ и т.н. Обичайното отношение. Капитанът знае, че кой да е от началниците и колегите му би дал едномесечната си заплата, за да види как някоя от онези „Вилантроа-Рюти“ избухва в лицето му или някоя късметлийска испанска бомба го оставя на място. Оръжието му да смени собственика си, както гласи евфемистичният израз в императорската армия.

Дефосьо вади часовника от джоба на жилетката, за да види колко е часът: остават пет минути до пет следобед. Разкъсва се от желание да зареже всичко това и да се върне на редута на Кабесуела, до „Фанфан“ и братята му, които е оставил на лейтенант Бертолди. Въпреки че са в добри ръце, безпокои го, че от онази посока още не е прозвучал нито един оръдеен изстрел. Беше предвидено преди залез-слънце, ако вятърът не е неблагоприятен, да се произведат осем изстрела към Кадис: четири инертни бомби, пълни с олово и пясък, и четири с експлозивен заряд.

В последно време капитанът е доволен. Дъгата върху картата на града, която чертае попаденията, постепенно се придвижва към западната част на градското пространство, покривайки повече от една трета от него. Според получените доклади, три от последните бомби с олово са паднали близо до кулата Тавира, чиято височина я превръща във важен ориентир на стрелбата. Това означава, че попаденията вече отстоят само на 190 тоаза от главния площад на града, от „Сан Антонио“, и на 140 от църквата „Сан Фелипе Нери“, където заседават бунтовническите кортеси. С тези данни Дефосьо е оптимист за бъдещето: убеден е, че скоро, при благоприятни климатични условия, бомбите му ще надхвърлят обсега от 2700 тоаза. В момента едно ориентиране на оръдията към близката до града част от залива, където са хвърлили котва английските и испанските бойни кораби, би позволило да се стреля по някои от тях. Наистина, с неголяма точност и малки щети, но все пак това би ги принудило да вдигнат котва и да се установят малко по-далеч, срещу укрепленията на Канделария и Санта Каталина.

Вече почти всички осемфунтови оръдия са на лафетите си. Войниците дърпат въжетата и бутат, потни и мръсни. Едрите войници от инженерните войски работят съвестно, в мълчание, както обикновено. Артилеристите им прехвърлят най-тежката работа, като се опитват да свършат само най-необходимото. От своя страна пехотинците безделничат, колкото могат. Лабиш удря плесници на един от тях със систематична жестокост. После го рита по задника.

— Ще ти извадя душата, безсрамнико!

Дефосьо вика настрани подофицера. „Не го бий пред мен“, казва му тихо, за да не накърни престижа му пред мъжете. Лабиш вдига рамене, плюе на земята и се връща към работата си, а пет минути по-късно раздава два нови шамара.

— Ще ви убия!… Лентяи, мързеливци! Копелета!

Безветрието прави горещината по-тежка. Дефосьо попива потта по челото си. После взема мундира си и се отдалечава от вълнолома, отправя се към една делва с вода, поставена на сянка на ъгъла на улица „Крус Верде“, до караулната будка. Почти всички къщи в Пуерто Реал са напуснати от испанските си обитатели, доброволно или насила. Селището представлява огромен военен лагер. През големите железни решетки по фасадите на къщите, които стигат почти до земята, се вижда вътрешността на разграбените стаи, счупени стъкла, насечени на трески врати и мебели, сламеници и одеяла по земята. Купища пепел от лагерни огньове се виждат навсякъде. Дворовете са превърнати в конюшни и вонят на конска тор, досадни мухи жужат на ята.

Капитанът изпива черпак вода, сяда на сянка и вади от джоба писмо от жена си — първото от шест месеца, — което е получил вчера сутринта, преди да тръгне от батареята Кабесуела. Чете го за пети път, но и петият път то не успява да събуди у него особени чувства. „Обични съпруже“, така започва писмото, „моля се горещо на Бог да те запази жив и здрав“. Писмото е написано преди четири месеца и съдържа подробна и еднообразна поредица от семейни новини — раждания, сватби и погребения, дребни домашни инциденти, отгласи от един град и от далечни животи, които Симон Дефосьо отминава с безразличие. Вниманието му не е привлечено дори от двата реда, в които се споменава слухът, че 20 000 руснаци са наближили границата с Полша и че императорът се готви за война срещу руския цар: Полша, Русия, Франция, Мец, всички те са прекалено далеч. Преди това безразличие го тревожеше, при това много. Изпитваше дори известно угризение. Случваше му се най-вече в началото, докато пътуваше с войската на юг през непознати и несигурни земи, отдалечавайки се от привидно подредения свят, който оставаше зад гърба му. Но вече не е така. Сега, когато вече се е установил сред рутинната, геометрична сигурност на ограниченото пространство което обитава, това безразличие към всичко случващо се извън един кръг с радиус от не повече от 3 000 тоаза, се оказва крайно полезно. Почти удобно. Освобождава го от всякаква меланхолия и носталгия.

Дефосьо сгъва писмото и го прибира в джоба си. Известно време следи как вървят работите в сърповидното укрепление, после поглежда към Трокадеро. Продължава да се безпокои, че не чува „Фанфан“ и братята му. За момент се вглъбява в изчисления, траектории и параболи, унасяйки се в тях подобно на човек, потъващ в опиумни изпарения. Кулата Тавира, припомня си доволен той, най-после почти влиза във фиксирания обхват. Прекрасна новина. Центърът на Кадис вече е на една ръка разстояние. Последният пощенски гълъб, който прелетя залива, донесе миниатюрен план на тази част на града, с точните места на попаденията: две на улица „Реканьо“, една на улица „Вестуарио“. Лейтенант Бертолди подскачаше от радост. Както често му се случва, Дефосьо мисли за агента, който изпраща цялата тази информация: за човека, чиято рискована работа помага да отбелязват победоносно нови точки по плана на града. Предполага, че е испанец по произход, или отдавна заселил се тук французин. Не знае как изглежда този човек, нито името, нито професията му. Не знае дали е военен или цивилен, всеотдаен ентусиаст или обикновен наемник, предател на родината си или герой на благородна кауза. Дори не му плаща той: с всичко това се занимава генералният щаб. Единствената му пряка връзка с него са пощенските гълъби и тайните пътувания, които един испански контрабандист, когото наричат Мулата, извършва между двата бряга. Но този Мулат не казва нищо повече от най-необходимото. При всички случаи обаче онзи, другият, навярно е агент със забележителни качества. Да живееш в сянката на ешафода — това би разбило нервите на всяко нормално човешко същество. Дефосьо знае, че той самият не би бил способен да понесе това — да живее изолиран на вражеска територия, без да може да се довери никому, да се стряска всеки миг, ослушвайки се за стъпките на войници и полицаи по стълбите, изложен безспирно на опасността от подозрение и донос, а после — мъченията и позорната смърт, полагаща се на шпионите.

Оръдията вече са поставени на лафетите и са насочени над бруствера към залива. Капитанът се надига, излиза изпод закрилата на сянката и се връща на вълнолома, за да контролира окончателните настройки. По пътя чува гърмеж, идващ от запад. Едно мощно „бууум-бам“, което той познава много добре. Тренираният му слух не го лъже за разстоянието: на две левги и половина оттук. Спира и поглежда в онази посока, отвъд близкия бряг на Трокадеро, и минута и половина по-късно чува друг подобен гърмеж, последван от трети. Прав на насипа на вълнолома, засенчил очите си с ръка, Дефосьо се усмихва доволен. Изстрелите на десетинчовите „Вилантроа-Рюти“ не могат да бъдат сбъркани с други: съвършени, компактни, чисти в избухването на заряда, категорични в последващото ехо. Бууум-бам. Ето още един, четвърти. Добро момче си ти, Маурицио Бертолди. Изпълняваш дълга си.

Бууум-бам. Петият гърмеж изпълва с гордост капитана. Удовлетворен, той чувства как по тялото му се разлива приятна топлина. За първи път чува отдалече как стрелят гаубиците на Кабесуела, без да е на батареята, следящ за всяка подробност. Но всичко звучи така, както трябва. Великолепно. Последният изстрел е на „Фанфан“: различава се по един лек оттенък в началната фаза на изстрела, гласът му е по-нисък и глух от другите. Това, че го разпознава толкова отдалече, кара Симон Дефосьо да потръпне от прилив на странна нежност. Също като баща, видял първите стъпки на отрочето си.

— Изчезнал?… Вие будалкате ли се с мен?

— Съвсем не, сеньор. Опазил ме Господ.

Настъпва напрегнато, дълго мълчание. Рохелио Тисон издържа невъзмутимо гневния поглед на генералния интендант и началник на криминалната полиция, съдия Еусебио Гарсия Пико.

— Този човек беше затворник, Тисон. Беше ваша отговорност.

— Избягал е, както ви казах. Случват се такива неща.

Намират се в кабинета на Гарсия Пико, като последният е седнал зад лъскавото си писалище, на което няма нито един лист, до прозореца, от който се вижда двора на Кралския затвор. Тисон стои прав, с папка документи в ръцете и изпълнен с желанието да се намира където и да било другаде, само не и там.

— Избягал при странни обстоятелства — казва Гарсия Пико накрая тихо, сякаш говори на себе си.

— Така е, сеньор интендант. Разследваме сериозно случая.

— Хм… Колко сериозно?

— Казах ви. Сериозно.

И това е начин да се обобщи положението, толкова подходящ, колкото и всеки друг. В действителност човекът, за когото говорят — онзи, който шпионираше младите шивачки на улица „Хуан де Андас“, — от седмица е на морското дъно, увит в парче брезент с два стари оръдейни снаряда и малка котва, привързани към краката за тежест. Подгонен от спешната необходимост да получи предварително признание, Тисон беше допуснал грешката да довери работата на помощника си Кадалсо и двама агенти, не особено опитни във воденето на разпити. Задържаният сигурно не е бил добре със здравето, а и разпитващите са се поувлекли.

— Положението не е толкова тежко, сеньор. Никой нищо не знае… Или почти нищо.

Гарсия Пико го кани да седне с жест, издаващ лошото му настроение.

— Така ви се иска — казва той, докато Тисон сяда на стола и поставя папката на бюрото. — Убийството на последното момиче не мина незабелязано.

— Само слухове без потвърждение — уточнява комисарят.

— Но бяха поискани обяснения. Дори двама депутати от кортесите се заинтересуваха от случая.

Само за няколко дни, възразява Тисон. И то като за изолиран смъртен случай. После всичко се забрави. Прекалено много неща се случват в града. Други нещастия, без да броим бомбите. При толкова чужденци и военни, няма как да не се случват инциденти. Ето, вчера един английски моряк беше намушкан, а един войник удуши проститутка в „Бокете“. Седем убити за месеца, три от тях жени. За щастие почти никой не свързва последното момиче с предишните.

— Успяхме — завършва той — да затворим устата на когото трябва.

Гарсия Пико гледа папката, сякаш онова, с което е пълна, няма нищо общо с него.

— Проклета работа. Казахте, че имате заподозрян. На път да проговори, това бяха точните ви думи.

— Така беше — съгласява се Тисон. — Но избяга, както ви казах. Канехме се да го пуснем под наблюдение, а после да го заловим наново, за да спазим новите закони…

Другият мъж махва уклончиво с ръка. Погледът му се плъзва по комисаря и се насочва към безкрая: към едно неопределено място между затворената врата и неизбежния портрет, на който негово величество Фернандо VII — трогателен мъченик за родината, чезнещ във френски плен, — ги наблюдава недоверчиво изпод подпухнали клепачи.

— Спестете ми подробностите.

Тисон свива рамене.

— Двама от моите хора го закарали до последното местопрестъпление, за да извършат проучване и той им избягал. За съжаление.

— Разсеяли са се, така ли? — интендантът продължава да гледа в нищото, възможно най-далече. — Избягал е, когато нещо е отклонило вниманието им… Бил там, а после изчезнал.

— Точно така, сеньор. Агентите бяха санкционирани.

— С крайна строгост, предполагам.

Тисон решава да подмине сарказма.

— Все още го издирваме — отбелязва невъзмутим. — Това е абсолютен приоритет.

— Абсолютен?… Напълно абсолютен?

— Или почти.

— В това въобще не се съмнявам.

Гарсия Пико откъсва своя залутал се поглед от празното пространство и го насочва лениво към комисаря. Сега изражението му издава умора. Като че ли всичко ужасно го потиска: Тисон, обстоятелствата, горещината, излъчвана дори от стените, Кадис, Испания. Грохотът на бомбата, който в този момент отеква в покрайнините на Пуерта де Тиера, ги кара да извърнат за момент глави към отворения прозорец.

— Сега ще ви прочета нещо.

Той отваря едно чекмедже на бюрото си, вади някакъв напечатан документ и прочита на глас първите редове: „Отменят се завинаги мъченията във всички земи, които са владение на испанската монархия, както и използваната практика на тормоз и насилие над затворниците, незаконно и пресилено наричани изпълнителни решения, като нито един съдия, нито пък съд имат правото да наредят прилагането на мъчения“.

Когато стига дотук, той спира, вдига очи и поглежда пак Тисон.

— Какво ще кажете?

Последният дори не мигва. Не на мен с тези следобедни четения, мърмори си той на ум. Не и на Рохелио Тисон Пеняско, полицейски комисар в град, където бедният излиза от съда оправдан срещу осемдесет реала, занаятчията срещу двеста, богатият срещу две хиляди.

— Познавам разпореждането, сеньор интендант. Беше обнародвано преди пет месеца.

Другият е оставил листа на масата и го прехвърля с поглед, търсейки нещо, което да добави към прочетеното. Накрая изглежда размисля и го връща в чекмеджето. После посочва с показалеца на дясната си ръка Тисон.

— Чуйте. Ако се подхлъзнете още веднъж, всичко може да се стовари отгоре ни. Включително и вестниците, с тяхната лична неприкосновеност и всичко останало… Хората са много чувствителни на тази тема. Дори най-уважаваните и консервативни депутати приемат новите идеи. Или поне се правят, че ги приемат. Никой не дръзва да възрази.

Очевидно е, че на Гарсия Пико му липсват старите времена — по-ясни, по-категорични. Тисон прави предпазлив жест на съгласие. На него също му липсват. По негов си начин.

— Не вярвам това да ни засегне особено, сеньор. Забележете как „Хакобино Илустрадо“ защитава действията на полицейския комисариат. „Безукорен и непоколебим хуманизъм“, така пишеше там миналата седмица. Модерна полиция и прочее. Пример за другите нации.

— Шегувате ли се?

— Не.

Интендантът се оглежда, като че ли е доловил неприятна миризма. Накрая се втренчва в Тисон. С леден поглед.

— Не знам как се оправяте с този червей Сафра, но „Хакобино“ е боклук. Повече ме безпокоят сериозните вестници като „Диарио Меркантил“ и другите… А и губернаторът ме следи изкъсо.

— Наясно съм с това, сеньор.

— Наясно ли сте?… Наистина ли?… Чуйте какво ще ви кажа. Ако вестниците поискат виновници, ще хвърля вас на кучетата.

Вестниците имат други проблеми, с които да се занимават, успокоява го невъзмутимо комисарят. Последните случаи на тифус са разтревожили населението, което се бои да не се повтори епидемията от жълта треска. Дори в кортесите се говори за възможно изнасяне на законодателното събрание извън града, който поради струпването на хора и летните горещини става нездравословен. Вестите за войната също привличат вниманието на общественото мнение. След поражението на генерал Блейк при Ниебла, предаването на Тарагона, със страха от загубата на целия Левант[10] и покачването на цената на хаванския тютюн, в кафенетата по улица „Анча“ хората имат предостатъчно материал за обсъждане. Да не забравяме и предстоящата експедиция срещу французите под командването на генерал Байестерос.

— Откъде знаете? — Гарсия Пико почти подскача на стола си. — Това е строго пазена военна тайна.

Комисарят гледа началника си с неподправена изненада. Заради подскачането.

— Знаете го вие, сеньор интендант. Зная го аз. Това е нормално. Но го знаят и всички останали… Това е Кадис.

Двамата мълчат, загледани един в друг. Гарсия Пико не е лош човек, отсъжда справедливо комисарят. Не по-лош от другите, включително и от него самия. Интендантът само иска да запази поста си и да се приспособи към новите времена. Да надживее онези контета и философи-мечтатели от „Сан Фелипе Нери“, които се опитват да преобърнат света нагоре с краката, без да имат и най-смътна представа кое е възможно и кое — не. Лошото на тази война не е самата война. А безредието.

— Освен онези нещастни момичета — казва Гарсия Пико, — има още нещо, което ме притеснява. Прекалено много хора сноват между Кадис и неприятелския бряг… Прекалено много контрабандисти, прекалено много са и другите.

— Другите?

— Сами знаете. Шпиони.

Комисарят вдига рамене, донякъде примирен, донякъде уверен в себе си.

— Това е в реда на нещата при война. Тук и навсякъде.

Интендантът отново отваря едно чекмедже от бюрото си, но не изважда нищо. Затваря го бавно, замислено.

— Имам доклад от генерал Валдес… Разузнавачите му са заловили двама шпиони през последните три седмици.

— Ние също, сеньор. Не само флотът и войската се занимават с това.

Гарсия Пико прави нетърпелив жест.

— Зная. Но има една любопитна подробност в доклада. Два пъти се споменава някакъв негър или мулат, който се движел прекалено често между двата бряга.

Рохелио Тисон няма нужда да напъва паметта си: Мулата е. Това е друг въпрос, върху който работи, откакто планинеца от улица „Вероника“ му даде следата. Засега не разполага с никакви твърди доказателства: хората му само можаха да потвърдят, че превозва лица от едната на другата страна. Думата „шпионаж“ се появява отскоро в тази история, но Тисон няма намерение да потвърждава това пред началството.

— Може би става дума за един лодкар, когото следим от известно време — отговаря той предпазливо. — Беше споменат веднъж от наши доверени източници като ненадежден… Сигурно е, че прекарва контрабанда. Дали шпионира обаче… проучваме това в момента.

— Внимавайте със заподозрения. И ме дръжте в течение… Както и по въпроса за убитите момичета, разбира се.

— Несъмнено, сеньор интендант. Влагаме във всичко цялото си старание.

Другият го поглежда така, сякаш търси скрита насмешка в последната дума, а Тисон издържа безстрашно анализа с невинно изражение. Накрая Гарсия Пико като че ли се отпуска малко. Познава добре мъжа пред себе си. Или вярва, че го познава. Той сам го е оставил на този пост, когато преди две години стана главен интендант и никога не е съжалявал за това. Поне до днес. Методите на комисаря издигат защитна стена около висшестоящите, осигурявайки им безопасност в неудобни ситуации. Работи резултатно, дискретен, без политически амбиции. Рохелио Тисон се оказва полезен човек в трудни времена. А в Испания времената винаги са такива. Трудни.

— Що се отнася до проблема с тези девойки, трябва да призная, че се справяте добре. Държите го под контрол… Вярно е, че никой не свързва още четирите смъртни случаи.

Тисон си позволява лека, почтителна усмивка. Премерено съучастническа.

— А който ги свързва, си мълчи. Или му се налага да си мълчи.

Интендантът се изправя на стола си, отново готов да подскочи.

— Спестете ми подробности за методите си.

Поколебава се, после поглежда часовника на стената до прозореца. Разбрал намека, Тисон взема папката си и става на крака. Началникът му оглежда ръцете си.

— Помнете какво ни каза губернаторът — отбелязва той. — Ако избухне скандал с тези смъртни случаи, ще имаме нужда от виновник.

Тисон се покланя едва-едва: леко движение с глава, нито инч повече от необходимото. Всеки тежи на мястото си.

— Работим по този въпрос. Да намерим такъв… Всички квартални полицаи и нощни пазачи пресяват списъци и регистри, всички хора, които успях да мобилизирам, обикалят улиците.

— Имам предвид истинския виновник. Не зная дали се изразих ясно.

Тисон дори не трепва. Прилича на котка с благодушно изражение, която чисти мустаците си, седнала до празна птича клетка.

— Разбира се, сеньор. Истинският виновник. Напълно ясно е.

— И този път да не избяга, разбирате ли?… Помнете това, което току-що ви прочетох, по дяволите. Да не му се наложи да избяга.

На танцуващата светлина на факлите, забити в пясъка под стената, се вижда Калета и може да се отгатнат близките очертания на лодките и по-малките кораби, които се полюшват от прилива близо до притихналия бряг, близан от спокойната черна вода. Нощта е ясна. Още не се вижда тънкият сърп на луната, който скоро ще изплува на небосвода, обсипан със звезди. Няма нито един повей на вятъра, нито една вълна в морето. Вертикалните пламъци на факлите осветяват с червеникавото си сияние гостилниците и заведенията край стената от черупков варовик, където по това време на годината се поднасят риба и морски дарове през деня, а през нощта се слуша музика и се танцува. В този полукръг от твърд и гладък пясък в западната част на града, отворен към Атлантика, между провлака Сан Себастиан и крепостта Санта Каталина, полицейските разпоредби се прилагат небрежно. На Ла Калета извън ограденото от крепостните стени пространство, нощните забрани не важат: през градските врати, обърнати към провлака и брега, безспирно сноват хора с пропуски или с пари, с които умилостивяват стражите. Под навесите има бутилки с ракия, ехтят фанданго и болеро, чува се звън на чаши и тракане на кастанети, има певци на фламенко и изпълнители на весели песнички, моряци, войници, чужденци — едни с пълни кесии и други, които си търсят някой да им плати бутилка вино, срещат се още и разпуснати младежи от града, англичани, както и пристигащи и заминаващи лодкари. Близостта на бойните кораби, хвърлили котва недалеч, за да се предпазят от френските бомби, носи допълнително оживление поради слезлите от тях групи от офицери и членове на екипажи. Отвсякъде се носят шумни разговори, смях на леки жени, китарен звън, песни, пиянски свади, караници. През това второ лято на френска обсада нощният, разгулен Кадис търси разтуха на Ла Калета.

— Добър вечер… Може ли да поговорим?

Пепе Лобо, седнал на проста дъсчена маса, разменя бърз поглед с Рикардо Мараня и поглежда непознатия, спрял край тях — със слабо лице и орлов нос, с бяла лятна шапка и с бастун в ръка, огряван от време на време от далечните отблясъци на фара на Сан Себастиан. Облечен е в сив сюртук, отворен над жилетката, и смачкан панталон без никакви претенции за елегантност. В мрака очите му изглеждат много тъмни. Може би дори опасни. Опасна изглежда и дръжката на бастуна, която не минава незабелязана: тежка бронзова топка, много подходяща за разбиване на глави.

— Какво желаете? — пита морякът, без да става.

Другият се усмихва леко. Кратка, учтива усмивка, която не стига до очите. Любезна, но уморена. На светлината на забитите в пясъка факли мимиката разкрива бързото просветване на златен зъб.

— Аз съм полицейски комисар. Казвам се Тисон.

Корсарите отново се споглеждат: погледът на капитана на „Кулебра“ е заинтригуван, а на Мараня е безразличен, както обикновено. Блед, слаб, елегантен, облечен в черно от тънката вратовръзка до ботушите, протегнал крака, с който накуцва леко, младият мъж се е облегнал на стола си. Пред него, на масата има чаша ракия — по нищо не личи, че вече е погълнал половин бутилка. Захапал димящата пура, той извръща бавно, неохотно глава към новодошлия. Пепе Лобо знае, че, също като него самия, първият му помощник няма слабост към полицаите. Нито към митничарите. Нито към флотските офицери. Нито към онези, които прекъсват чужди разговори в Ла Калета в единайсет часа вечерта, когато алкохолът прави езика и мислите по-тромави.

— Не сме питали кой сте, а какво желаете — уточнява сухо Мараня. Натрапникът приема спокойно неуважителното отношение, отчита Пепе Лобо, след като думата „полицейски“ е пропъдила ракиените пари от главата му. Изглежда дебелокож. Златният зъб проблясва отново в кратка усмивка. Корсарят решава, че става дума за механична, служебна мимика. Не по-малко опасна от масивната топка на бастуна или тъмните, неподвижни очи, така далечни от разтегнатите в усмивка устни, сякаш се намират на двайсет стъпки от тях.

— Обръщам се към вас по служба… Помислих си, че можете да ми помогнете.

— Познавате ли ни? — пита Лобо.

— Да, капитане. Вас и вашия помощник. Това е естествено при моята професия.

— И за какво сме ви потрябвали?

Другият изглежда се двоуми за миг, може би се чуди как да подхване. Накрая се решава.

— Този, с когото ми е необходимо да говоря, е вашият помощник. Навярно моментът не е подходящ, но имам сведения, че скоро ще излизате в открито море. Като ви видях тук, си помислих, че така бих могъл да избегна възможността да ви притеснявам на сутринта…

Надявам се, мисли си Пепе Лобо, лоцманът да не се е забъркал в неприятности. Дано да не е, до два дни вдигаме котва. Във всеки случай, това като че ли не го засяга пряко. По принцип. Потискайки любопитството си, той понечва да стане.

— В такъв случай ви оставям сами.

Движението му е прекъснато в самото си начало. Мараня поставя длан на ръкава му и го задържа.

— Нямам тайни от капитана — казва лоцманът. — Можете да говорите пред него.

Другият, който продължава да стои прав, се колебае. Или се преструва, че се колебае.

— Не зная дали трябва…

Гледа ту единия, ту другия, сякаш размишлява. Може би чака някаква дума или жест. Но нито един от корсарите не казва и не прави нищо. Пепе Лобо остава седнал, в очакване, и следи с ъгълчето на окото си своя първи помощник. Мараня остава невъзмутим, гледа полицая със същото спокойствие, с което на игралната маса чака да види каква карта ще му се падне. Лобо знае, че такъв е забързаният живот на първия му офицер: трескава, задъхана игра, в която младият мъж залага ежедневно живота си със самоубийствена небрежност.

— Въпросът е деликатен, сеньори — казва полицаят. — Не бих искал…

— Прескочете встъплението — предлага Мараня.

Другият посочва един свободен стол.

— Може ли да седна?

Не получава положителен отговор. Нито пък отрицателен. Така че придърпва стола за облегалката и сяда на него, малко по-встрани от масата, с бастуна и шапката в скута.

— Тогава ще бъда кратък. Имам сведения, че когато сте в Кадис, вие преминавате до отсрещния бряг…

Мараня продължава да го гледа, без да мигне. Очите, обрамчени с тъмни кръгове, които понякога блестят силно от треската, сега са спокойни. Не зная за какви преминавания говорите, казва той студено. Полицаят замълчава за миг, свежда лице, после се извръща леко към морето, сякаш показва някаква посока. До Ел Пуерто де Санта Мария, казва той накрая. Нощем, с контрабандистки лодки.

— Снощи — приключва той — сте били там. Отишли сте и сте се върнали.

Отговаря лека, бързо потисната кашлица. Младият мъж се смее в лицето му с невъзмутима наглост.

— Не зная за какво говорите. Така или иначе, това не е ваша работа.

Пепе Лобо вижда как златният зъб проблясва отново на светлината на факлите.

— Действително не е. Безспорно. Или поне не съвсем… Въпросът е друг. Имам причини да смятам, че сте били в лодката на човек, който ме интересува… Контрабандист, мулат.

С безизразно лице, Мараня кръстосва крака, дръпва си от пурата и изпуска бавно и нехайно дима. После свива рамене с досада.

— Добре. Достатъчно. Приятна вечер.

Ръката, която държи пурата, сочи пътя на брега и градската порта. Но другият продължава да седи на стола. Търпелив тип, решава Лобо. Няма съмнение, търпението е полезно качество в този мръсен занаят. Не е трудно да си представиш — а черните и твърди очи на човека пред него потвърждават предположението му — как полицаят се отърсва от това свое привидно добродушие, щом дойде време да се плащат сметките. В тези времена никой не е сигурен, че няма да се окаже от другата страна на решетките и закона. Корсарският капитан вярва, че Мараня, въпреки младостта и наглостта си, въпреки ракията, която изостря ненавистта, забелязва всичко това със същата яснота, с която го забелязва и той, привикнал да преценява хората по начина, по който гледат и мълчат, а птицата — по полета. Или по курешките.

— Зле ме разбрахте, сеньор… Не идвам да измъквам от вас сведения за контрабандата.

Избухване на смях кара Пепе Лобо да извърне глава към близката гостилница, където една боса танцьорка на фламенко, под акомпанимента на китарист, пристъпва ритмично по подиума, прибрала полите над голите си крака. Група испански и английски офицери току-що са пристигнали и се присъединяват към глъчката. Щом ги вижда да се настаняват, корсарят изкривява лице в гримаса. Сред испанците има едно познато лице: капитанът от инженерните войски Лоренсо Вируес. Неприятни спомени от миналото и антипатия от настоящето. Образът на Лолита Палма минава за миг пред очите му, изостряйки една жива, остра ненавист към военния. Това вгорчава допълнително и без това лошото настроение, помрачило вечерта му.

— Нещата са по-сериозни — казва полицаят на Мараня. — Има причини да се предполага, че някои лодкари и контрабандисти предават информация на французите.

Щом чува това, Пепе Лобо забравя изведнъж за Лолита Палма и Лоренсо Вируес. Надявам се да не е така, трепва той вътрешно. Проклети да са всички: Рикардо Мараня, жената, при която ходи в Ел Пурето и това куче, което си вре муцуната навсякъде. Корсарският капитан се надява, че нощните авантюри на помощника му няма да усложнят живота им. След два дни, ако вятърът е благоприятен, трябва да напуснат залива на Кадис, „Кулебра“ трябва да е загърбил вече брега, попълнил припасите си, с готови оръдия и вдигнати платна, потеглил на лов.

— Не зная нищо за това — отговаря сухо Мараня.

Младият мъж, отбелязва Пепе Лобо, е невъзмутим както винаги: пулсът му трябва да е бавен като на заспала змия. Отпива голяма глътка и поставя празната чаша точно върху влажния кръг, който е оставила, когато я е взел от масата. Със същото спокойствие той проиграва цялата си плячка на карти, предизвиква противник на дуел или се кани да скочи на палубата на вражеския кораб сред скърцане на дърво и мускетен дим. Винаги с презрителна гримаса, отправена към живота. И към самия себе си.

— Понякога човек знае неща, без да знае, че ги знае — отбелязва полицаят.

— Не мога да ви помогна.

Следва мъчителна тишина. Накрая полицаят става. Доста неохотно.

— Това е Кадис — заключава. — Тук контрабандата е начин на живот. Но шпионажът е друго нещо… Да помогнеш в борбата с него означава да служиш на родината.

Мараня се смее тихичко, нахално. Светлината на факлите и пулсиращите проблясъци на фара подчертават сенките под очите и бледността на лицето му. Смехът завършва с влажна, разкъсваща кашлица, която той умело прикрива, притискайки към устата си кърпата, извадена от ръкава на сакото, като междувременно оставя пурата да падне на земята. После прибира кърпата с безразличие, без дори да я погледне.

— Ще го имам предвид. Най-вече това за родината.

Полицаят го гледа с интерес и Пепе Лобо изпитва неприятното усещане, че запечатва в съзнанието си образа на помощника му. „Гадно, нахално момченце“, може да се прочете по стиснатите му устни. „Дано някой ден да имаме възможност да си уредим сметките.“ Така или иначе въпросният Тисон изглежда уравновесен човек, студен като риба. Надявам се, заключава корсарският капитан, никога да не ми се налага да играя на карти с тези двамата. Невъзможно е да отгатнеш каква карта държат по лицата им.

— Ако някой път се сетите, че имате да ми кажете нещо, на ваше разположение съм — разрешава въпроса полицаят. — Същото казвам и на вас, сеньор капитан… Кабинетът ми е на улица „Мирадор“, срещу новия затвор.

Слага шапката си и махва леко с бастуна си, кани се да си върви, но се забавя за миг.

— Още едно нещо — добавя, като се обръща към Мараня. — Аз бих внимавал с нощните разходки… Водят до риск от неприятни срещи. С неприятни последици.

Младежът го гледа в очите с подчертано нехайство. Накрая кимва леко два пъти и като се обляга малко назад на стола, повдига левия край на сюртука си. Там проблясва украсеният с месинг приклад от лакирано дърво на един пистолет с къса, моряшка цев.

— Откакто е измислено това, последиците могат да бъдат опасни за двете страни.

С леко наведена глава, полицаят сякаш размишлява за пистолетите, посоките и последиците, ровейки пясъка с върха на бастуна си. Накрая, с кратка въздишка, прави жест, имитирайки писане във въздуха.

— Записвам си — казва с подвеждаща мекота. — И мимоходом ви напомням, че използването на огнестрелно оръжие от частни лица е забранено в Кадис.

Мараня се усмихва почти замислено, издържайки погледа му. Факлите карат сенките по лицето му да танцуват в такт със звъна на китарите.

— Не съм частно лице, сеньор. Аз съм корсарски офицер с разрешително от краля… Намираме се извън стените на града и вашите правомощия не стигат дотук.

Полицаят кимва, пресилено любезен.

— Записвам си и това.

— Когато приключите със записването, вървете по дяволите.

Златният зъб проблясва за последен път. Истинско обещание за бъдещи неприятности, преценява Пепе Лобо, ако някой път помощникът му се отклони от тясната пътека на закона и реда. Без повече коментари двамата моряци наблюдават как комисарят им обръща гръб и се отдалечава по пясъка на плажа към провлака и вратите на градската стена. Мараня съзерцава меланхолично празната си чаша.

— Ще поръчам нова бутилка.

— Остави. Ще отида аз — Лобо още следи с поглед полицая. — Наистина ли си ходил в Ел Пуерто с Мулата?

— Би могло да се каже.

— Знаеше ли, че е подозрителен?

— Глупости — младежът извива устни пренебрежително. — А и във всеки случай това не е моя работа.

— Този гаден тип изглеждаше добре осведомен. Това е работата му, предполагам. Да се осведомява.

Двамата корсари мълчат още малко. До тях откъм кръчмата долитат гласове и смях. Полицаят е изчезнал в тъмнината под арката на Пуерта де ла Калета.

— Ако има замесен шпионаж — коментира Пепе Лобо, — може да си създадеш проблеми.

— Не започвай и ти, капитане. Стига за днес.

— Мислиш ли да ходиш тази нощ?

Мараня не отговаря. Взел е празната чаша и я върти между пръстите си.

— Това променя нещата — настоява Лобо. — Не мога да рискувам да те задържат в навечерието на отплаването ни.

— Не се безпокой… Не мисля да мърдам от Кадис.

— Дай ми дума.

— И дума да не става. Частният ми живот си е моя работа.

— Не става дума за твоя частен живот, а за твоите задължения. Имаш договор. Не мога да загубя лоцмана си два дни преди вдигане на котва.

Смълчан, Мараня гледа светлината на фара в далечината. Собствената му честна дума е едно от малкото неща, на които държи и Пепе Лобо го знае. Лоцманът на „Кулебра“ държи на неща, които за други хора, към които без замисляне се присъединява и корсарският капитан, са само тактическа уловка или средство за постигане на цел, което не те задължава по никакъв начин. Да удържи на всяка цена на дадената дума — това е една от отликите на мрачния му, дързък нрав. Още един своеобразен израз на отчаяние.

— Имаш думата ми.

Пепе Лобо допива останалото в чашата и става.

— Отивам за ракия. Пътьом ще пусна една вода.

Върви по пясъка, докато стъпва по настлания с дъски под на близката гостилница и поръчва да занесат на масата им нова бутилка. Минава покрай групата офицери, сред които е седнал капитан Вируес и установява, че онзи го гледа и че го е разпознал. Корсарят продължава напред, насочвайки се към един тъмен ъгъл на стената под площадката на укреплението Сан Педро, където мирише на урина и мръсотия. Разкопчава се и се облекчава, подпрян с ръка на стената, после закопчава отново панталона си и се връща обратно. Когато пак стъпва на пода на гостилницата, някои от компанията на Вируес го изглеждат любопитно. Възможно е онзи да е направил някоя по-особена забележка, а присъствието на два червени английски мундира в групата кара Пепе Лобо да подозира, че е станало дума за Гибралтар. Това не би било за първи път, говорил е и пред Лолита Палма. Споменът го ядосва. Трудно е да подминеш онова „някои твърдят, че не сте джентълмен“ от последния разговор. Никога не е претендирал да бъде такъв, но не му харесва Вируес да го заявява по събрания и вечеринки. Не му се нрави и да предизвиква скрити усмивчици — от тези, които забелязва, минавайки покрай офицерите.

Корсарят продължава напред и тогава в паметта му връхлита споменът за Гибралтар, мракът на пристанището и напрежението на чакането, опасността и шепота, часовия, промушен с кама на сушата, студената вода, в която плуваха, преди да се качат на тартаната, безмълвната борба с дежурния моряк, плясъкът на тялото при падането му във водата, вдигането на котва и платноходът, поел по черната вода на залива на запад, към свободата. Всичко това, докато Вируес и подобните нему спяха дълбоко в очакване на размяната на пленници, която щеше да ги върне в Испания с непокътната чест, добре изгладени униформи и с леко повдигнати вежди в израз на превъзходство, какъвто е навикът им. Всички са от една и съща каста, като онзи нахакан младок, който искаше да се бие на дуел след размяната, в Алхесирас, на когото Пепе Лобо се изсмя в лицето и го прати по дяволите. А сега чувства, че нещата са различни, или поне така му се струва. От ракията е може би. От китарите. Навярно всичко би се развило по друг начин, ако в Алхесирас го бе извикал на дуел Вируес, а не някакъв зелен голобрад младеж. Глупав, високомерен кучи син.

Преди да има време да размисли над действията си или над последиците от тях, корсарят се обръща рязко и се връща към масата на офицерите. Какво правя, пита се по пътя той. Но вече е късно да смени курса. Вируес седи в компанията на трима испанци и двама англичани. Последните, капитан и лейтенант, носят британски флотски униформи. Испанците са трима капитани: един с униформа на артилерист и двама със светлосините мундири с жълти ревери на ирландския полк. Всички вдигат учудено погледи, когато го виждат да идва към тях.

— Ние като че ли се познаваме, сеньор?

Вируес го гледа смутено. Групата мълчи. В очакване. Чува се само музиката откъм гостилницата. Очевидно капитанът от инженерните войски не е очаквал това. Както и Пепе Лобо. Какво, по дяволите, правя, пита се той отново. Тук. Забърквам се в каша като обикновен пияница.

— Мисля, че да — отговаря той.

Невъзмутим, Пепе Лобо оценява по достойнство добре избръснатата брада — в такъв късен час! — тъмнорусите мустаци и модните бакенбарди. Добре изглежда момчето, заключава той отново. Капитан от инженерните войски, нищо по-долу. Човек с образование и бъдеще по време на войната и извън нея, от онези, чийто път по света е предварително утъпкан поне наполовина. Джентълмен, както би казала Лолита Палма. Както всъщност каза. Идеално подхожда да подаде на някоя дама чиста парфюмирана кърпичка или пък светена вода на излизане от църквата.

— Така ми се стори. Вие сте от онези, които седяха в Гибралтар със скръстени ръце, в очакване на размяната…

Не довършва изречението. Другият примигва леко и се надига малко от стола. Както можеше да се очаква, никой от останалите офицери вече не се усмихва. Испанците са зяпнали. Англичаните за момента нищо не разбират. What?

— Стоях там само защото бях дал дума, сеньор. Също като вас.

Вируес натъртва надменно на последните две думи. Корсарят се усмихва безочливо.

— Да. Бяхте дал дума, пък и в доброто общество на господа англичаните. Към които имате слабост, както забелязвам.

Военният свъсва вежди. Първоначалното му смущение започва да преминава в гняв. На Пепе Лобо не му убягва бързия поглед, който Вируес отправя към сабята си, подпряна на стола. Но сам той не носи оръжие. Никога на суша и още по-малко, когато пие. Няма дори моряшки нож. Научил е този урок много млад — нагледал се е как бесят хора в не едно пристанище.

— Разпра ли търсите, сеньор?

Корсарят размишлява за миг, налагайки си да го направи добросъвестно. Интересен въпрос, все пак. И подходящ при сегашните обстоятелства. Накрая, след като е разсъдил сериозно, вдига рамене.

— Не зная — отговаря искрено. — Зная обаче, че не ми харесва как ме гледате. Нито това, което казвате или намеквате зад гърба ми.

— Никога не съм казвал зад гърба ви нищо, което да не мога да кажа и в лицето ви.

— Например?

— Че в Гибралтар постъпихте неподобаващо… Че бягството ви бе нарушение на правилата и приличието, и постави всички ни в срамно положение.

— Предполагам, че имате предвид себе си и другите глупаци като вас.

Около масата се понася гневен ропот. Прилив на кръв зачервява лицето на Вируес. След секунда се надига като възпитан мъж, какъвто е: бавно, спокойно, привидно невъзмутим. Но Лобо наблюдава свитите му ръце. Това му доставя вътрешно удоволствие. Останалите офицери продължават да седят и да се споглеждат. Особено англичаните: очевидно не разбират и дума испански, но и не им е нужно. Сцената, която се разиграва в момента, е международна. Няма нужда от превод.

Вируес докосва черната вратовръзка, която носи около яката на безукорно бялата си риза, като че ли я наглася. Видимо е усилието му да се овладее. Опъва краищата на мундира си, подпира ръка на кръста и поглежда отгоре корсаря. По-висок е от него поне с шест инча.

— Това е низост — казва той.

Пепе Лобо не отваря уста. Думите обиждат в зависимост от много неща, а той е старо куче. Задоволява се да наблюдава много внимателно другия отдолу нагоре — все едно че има в себе си ножа, който не носи, изчислявайки къде да удари, щом Вируес мръдне с пръст, ако го стори. Сякаш отгатнал намерението му, военният остава неподвижен и го гледа изпитателно. И заплашително, доколкото това е прието в доброто общество. Което означава само до известна степен.

— Настоявам спорът ни да бъде решен по изискванията на честта, сеньор.

Това „по изискванията на честта“ кара корсаря да изкриви устни. Едва не се разсмива. Ето че се натъкнахме и на офицерската чест, мисли си той. Можеш да си я завреш отзад, капитане.

— Зарежете тези приказки и пози. Това не ви е кралският двор, и ние с вас не се намираме в залата със знамената.

На масата офицерите не изпускат и дума от разговора. Пепе Лобо е с разкопчана куртка и ръце, леко отделени от тялото, като на борците. На такъв прилича в този момент: с яки рамене и силни ръце. Моряшкият му инстинкт, в съчетание с дългия опит в пристанищните вертепи и свързаните с тях инциденти, го кара да бъде нащрек, като предвижда вероятните и невероятните движения. Преценява рисковете. Същият този инстинкт му помага да почувства зад гърба си мълчаливото присъствие на Рикардо Мараня. Маркизчето, надушил проблеми, се е приближил. Готов е да се намеси, ако започне схватка. Опасен както винаги. И дано, мисли си Лобо, не му хрумне да посегне към това, което държи отляво на кръста си, под полите на сюртука. Защото ракията играе лоши шеги. Като тази, която ми изигра на мен, например. Идиотският импулс, който сега ме държи пред тоя тип, неспособен да предприема нещо, ако той не започне, а не мога и да отстъпя, без да оплескам работата, и всичко това, защото престъпих едно основно правило: никога да не започвам караница по никое време и на неподходящо място.

— Искам удовлетворение — настоява Вируес.

Корсарят гледа към брега на провлака, в посока към крепостта Санта Каталина. Това е единственото близко място, предлагащо дискретност, и за щастие има два часа, докато отливът го открие напълно. Изпитва огромно желание да събори капитана с юмруци, вместо да устройват дуел със секунданти и прочее смехотворни, протоколни нелепости. Идеята е абсурдна. Дуелът е забранен от закона. В най-добрия случай би могъл да изгуби корсарското си разрешително и командването на „Кулебра“. Без да се броят неприятностите, които ще причини на Санчес Гинея. И на Лолита Палма.

— Потеглям на плаване след два дни — казва той с неутрален тон.

Казва го както трябва, с вдигната глава. Като че ли разсъждава на глас. Никой не може да каже, че се опитва да се измъкне. Другият се споглежда с другарите си. Един от тях, артилерийски капитан със сиви мустаци и внушителен вид, завърта едва забележимо глава в знак на отрицание. Сега Вируес се колебае и корсарят го забелязва. Може пък да извадя късмет, казва си той. Може да го оставим за друг път. За да бъде по-дискретно.

— Дон Лоренсо утре рано сутринта трябва да се яви на служба — потвърждава Сивия мустак. — В ранните часове се връщаме на остров Леон. Той, аз самият и тези сеньори също.

Все така невъзмутим на вид, Пепе Лобо продължава да гледа втренчено Вируес.

— Тогава е сложно.

— Така изглежда.

Нерешителност обзема и двете страни. Корсарят скрито си отдъхва. Да изчакаме и после ще видим, заключава той. Пита се дали съперникът му изпитва същото облекчение. Нюхът му подсказва, че е така. Че се чувства облекчен.

— Отлагаме разговора в такъв случай.

— Разчитам да се видим скоро, сеньор — отбелязва Вируес.

— Спестете си това „сеньор“. Ще си изкълчите езика… Аз също разчитам на това, приятелю. За да изтрия тази усмивка от устата ви.

Нова гореща вълна избива по лицето на военния. За момент Лобо решава, че ще се нахвърли върху му. Ако се опита да ме зашлеви, мисли си той, чупя бутилка и му разрязвам лицето. После — каквото сабя покаже.

— Никога не съм бил ваш приятел — отговаря Вируес възмутен. — И ако тази нощ не беше…

— Да. Ако не беше…

Корсарят се смее грубо. Безсрамно. Докато го прави, бръква в джоба на жилетката си, вади две сребърни монети, които хвърля на собственика на гостилницата и обръща гръб на Вируес, отдалечавайки се. Зад себе си чува неравните стъпки на Рикардо Мараня, първо по дъските, после по пясъка.

— Невероятно… Поучаваш ме да бъда благоразумен и пет минути по-късно си просиш дуел.

Пепе Лобо отново прихва да се смее. Най-вече на себе си.

— От ракията е, предполагам.

Вървят по червеникавия пясък на брега към лодките, привързани до мостчето при провлака Сан Себастиан. Мараня е настигнал капитана си и куцука до него, наблюдавайки го на неясната светлина на факлите, забити в пясъка. Гледа го с интерес, като че ли тази вечер го вижда за първи път.

— От това ще да е — настоява Лобо след малко. — От ракията.

[1] (лат.) — заключителните думи на католическата литургия. Преводът на фразата е спорен, най-често се тълкува като „Вървете, свободни сте да си вървите“. — Б.р. ↑

[2] patria (исп.) — родина, отечество. — Б.р. ↑

[3] Става дума за „Морски географски справочник“ на Джон Малъм, издаден за първи път в Лондон през 1795–1796 г. — Б.р. ↑

[4] Става дума за епизод от битката при Фонтьоноа (1745), когато англичаните и французите си отстъпвали взаимно правото да открият първи огън с легендарните фрази „Господа англичани (респ. французи), стреляйте първи“. Това съперничество по великодушие може да има и съвсем прозаично обяснение — при неуспех на залпа онези, които са стреляни първи, оставали временно обезоръжени. — Б.р. ↑

[5] dragon — дракон. — Б.р. ↑

[6] drago (исп.) — драцена, драконово дърво. — Б.р. ↑

[7] Макар да е съпруга на Мохара, Мануела носи бащината си фамилия; в Испания омъжените жени не променят фамилните си имена. — Б.пр. ↑

[8] Мярка за течности, равно приблизително на 0,5 л. — Б.пр. ↑

[9] Насип, площадка под артилерийско оръдие от вътрешната страна на бруствера. — Б.р. ↑

[10] Условно обозначение на Източното Средиземноморие. — Б.р. ↑

8.

Малко остава до зазоряване. Източният вятър духа силно, без да среща препятствие в ниските земи около солниците, и вдига малки вихрушки от прахоляк и пясък, скриващи звездите. Тези вихрушки сякаш забиват хиляди невидими карфици в лицата на четиримата мъже — трима възрастни и едно момче, които от няколко часа се движат в тъмнината, шляпайки в калта. Въоръжени са със саби, малки брадви, навахи и ловджийски ножове. Напредват бавно, лицата им са покрити с кърпи, за да се предпазват от безмилостните убождания на вятъра. Той духа така силно, че всеки път, когато преминават някой участък извън канал или минават по тесен проход между острови, без да мокрят краката си, дрехите им, подгизнали от солена вода и кал, изсъхват в миг.

— Ето го там големият канал — прошепва Фелипе Мохара.

Приклекнал, наострил уши, той е спрял сред клоните на една хвойна, които удрят лицето му. Чува се само свиренето на вятъра в храсталаците и шумът на спадащата поради отлива вода в близкия канал: тъмна ивица сред чернотата на пейзажа, чиито матови отблясъци дават възможност да я различават в мрака.

— Пак ще се мокрим.

Трийсет вари, спомня си работникът от солниците. Такава е широчината на канала в тази част. За щастие, свикнали от деца на живота във влажни земи, той и другарите му знаят как да се задържат на повърхността. Един след друг се събират на брега: Куро Панисо, синът му, шуреят Карденас. Мълчаливи и решителни сенки. Излезли са заедно от острова на свечеряване и под прикритието на прашните вихрушки са пресекли испанската линия южно от остров Викарио, и са се промъкнали пълзешком под батареята на Сан Педро. Оттам, малко преди полунощ, са минали с плуване канала Камарон, за да навлязат почти половин левга в ничия земя, придвижвайки се в тъмнината из лабиринта от блата и тесни проходи между островите.

— Къде сме? — питат шуреят Карденас много тихо.

Фелипе Мохара не е сигурен. Обърква го силният източен вятър. Опасява се, че е преброил неправилно тесните канали, които са оставили зад гърба си, че са подминали мястото и ще попаднат право на френските окопи. Затова става, отмахва черните клони на храстите и оглежда изпитателно тъмнината, прижумял, за да се предпази от пясъка, носен от вятъра. Накрая, само на няколко крачки, очите му на бракониер, свикнали да се взират в нощта, разпознават тъмната форма на нещо, което прилича на гръден кош от огромен скелет: разядените шпангоути на кораб, наполовина погребан в калта.

— Това е мястото — казва той.

— И няма французи отсреща? — пита шуреят.

— Най-близките се намират в началото на канала при мелницата. Оттук ще можем да минем.

Слиза приведен по неголямото нанадолнище, което води към брега, следван от другите. Когато стъпва в калта, спира и проверява дали въжето, с което късата сабя е привързана на гърба му, продължава да е добре стегнато, и дали навахата — затворена, тя е дълга педя и половина, — напъхана в пояса, няма да му пречи да плува. После навлиза бавно в черната вода, толкова студена, че дъхът му секва. Когато губи дъно, започва да движи ръце и крака, държейки главата си над водата, и напредва към другия бряг. Разстоянието, което трябва да изминат не представлява проблем, но силният вятър, който къдри водата, и отливът, който започва да се усеща, ги дърпат на една страна. Налага се да се борят с течението. Зад себе си усеща шляпането на Карденас, който е най-тромав от четиримата, Панисо и синът му плуват като риби, но шуреят е проявил предвидливост и е привързал към пояса си две кухи тикви, с които си помага да се държи над водата. При други обстоятелства щеше да се наложи да се занимава с шурея си, та шумът, който вдига — пляс, пляс, пляс, пляс — да не издаде присъствието им на французите. Тази нощ, за щастие, воят на източния вятър поглъща всичко.

Фелипе Мохара и другарите му са избрали добре момента. Когато източният вятър задуха силно над солниците, не може дори да се вижда. Преди време, при завръщането си от едно от първите разузнавания с капитан Вируес, работникът от солниците присъства на спор между него и един английски офицер относно нелепостта да се загради батареята Сан Педро с обичайните вършини за укрепване на насип, както искаше англичанинът. Вируес беше настоял, че е по-добре това да се направи с агавето, което в Андалусия използват за огради на зеленчуковите и овощните градини. Барбунчето обаче си знаеше неговото, укрепи огневата позиция с вършини, както е по устав, и след пет дни духане на източния вятър ямата беше запълнена с пясък и брустверът затрупан. Англичанинът бе убеден най-сетне в надеждността на агавето — „не питай старо, а патило“ каза тогава капитан Вируес и намигна на Мохара, — и сега външният периметър на Сан Педро повече прилича на зеленчукова градина, отколкото на укрепление.

Мохара излиза от канала, зъбите му тракат от студ, докато се влачи като кална змия по тинята на брега. Когато другите се събират около него, лека синя светлина започва да се откроява над възвишенията и тъмните борове на Чиклана на разстояние от шестстотин вари. Селището, укрепено от французите, следва бреговата линия на канала на малко повече от половин левга.

— Един по един — шепне работникът от солниците.

Тръгва първи, като изкачва неголямата дига, после тръгва на четири крака през студената вода на езерото, намиращо се отзад. Малко по-нататък, когато могат да бъдат сигурни, че не се открояват на светлината на зората, четиримата се надигат и продължават напред, потънали в кал до кръста. Тинестата почва затруднява вървежа и на моменти неочакван плисък или неволно изпусната тиха ругатня дават сигнал да си помагат един на друг, за да избегнат лепкавия капан, в който потъват нозете им. За щастие източният вятър духа в лицата им, като отнася всеки шум към подветрената страна, далеч от неподходящи уши. Чувства се още по-осезаемо как влачи спадащата вода към канала и залива, оголвайки дъното на езерото, където никой не добива сол, откакто са дошли французите. Мохара разбира, че се движат със закъснение. Сред вихрушките от пясък и пръст, които вятърът продължава да носи на талази, над боровете на Чиклана се разстила тънка светла ивица, която бавно се променя от тъмносиньо към охра. Ще пристигнем в последната секунда, казва си той. Ако имаме късмет да стигнем.

— Там са — отбелязва Куро Панисо много тихо. — В началото на малкия канал, до кея с дъските.

Мохара се показва предпазливо над натрупаната пръст, отмахвайки клонките на хвойната и аспержите, които го покриват. Светли отблясъци очертават канала Алкорнокал и отклоняващите се от него тесни проходи, подобни на ручеи от току-що разтопено олово, разширяващи се в частта, близка до мелницата Санта Крус, чиито очертания се отгатват не много далеч оттук, все още в тъмнина. Наляво, в онази точка на канала, където той се влива в друг, стигащ до Чиклана, до дъсчения кей с барака, добре познат на работника от солниците — стои там отпреди войната, — се вижда черната, дълга, плоска сянка на една канонерска лодка, която изпъква на оловносивкавия фон на водата.

— Къде стои часовият? — пита той Панисо.

— На края на кея… Можем да се приближим откъм другия край. Останалите спят в бараката.

— Тогава да тръгваме. Става късно.

Очертанията на близките борове започват да стават по-ясни, когато четиримата мъже прегазват последния работен участък на пристанището и лягат в лепкавата тиня. Сивожълтеникавата светлина на зората, между вихрушките на мръсния вятър, вече дава възможност да се види дъсчената барака, кея и силуета на канонерката, привързана за него. Мохара въздъхва с облекчение, когато установява, че тя не е затънала в калта, а е на повърхността на водата, с малко накривена мачта към носа, триъгълното платно е привързано към ниската рея. Така ще могат да си тръгнат надолу по големия канал с помощта на източния вятър, вместо да изнемогват от гребане, докато французите им дишат във врата.

— Не виждам часовия.

Панисо се показва, за да хвърли един поглед. После отстъпва пълзешком.

— Отдясно е, до кея. На защитената от вятъра страна.

Мохара, който най-после успява да различи черния, неподвижен силует — дано да хърка, мисли си той, — е освободил сабята, която носи на гърба и чува как другите правят същото: Панисо държи къса абордажна брадва, шуреят Карденас и малкият Курито — добре наточени закривени саби. Неприятни тръпки плъзват от слабините му нагоре. Винаги се чувства така с хладните оръжия.

— Готови ли сте?

Три прошепнати потвърждения. Мохара си поема дълбоко дъх, три пъти.

— Тогава Бог да е с нас.

Четиримата стават, прекръстват се сред повеи от пясък и пръст, привеждат се малко, за да не се виждат на светлината и чувстват как под босите им крака хрущи кората от суха сол, която покрива като килим брега. Двайсет хиляди реала, мисли си отново Мохара, ако тази канонерка стигне испанската линия. Пет хиляди на всеки, ако всички се върнем живи. Или за семействата ни. Лицата на жена му и дъщерите му се мярват пред очите му, после се изгубват, сякаш подплашени от лудото биене на сърцето му. Пулсът удря оглушително като чук в ушите му, по-силен от виенето на вятъра, изстудяващ мокрите му дрехи.

Храс. Часовият дори не извиква. Спеше. Без да се спира да мисли за тъмната фигура, върху която току-що е стоварил сабята си, Мохара продължава да крачи до бараката, търси вратата и я отваря с ритник. Никой от четиримата не продумва. Почти блъскайки се един друг, те бързат да влязат вътре, където слабата светлина, проникваща отвън позволява да се различат едва-едва пет-шест тъмни фигури, легнали на земята. Мирише на застояло, пот, тютюн, на гранясало, на влажни и мръсни дрехи. Храс, храс. Храс, храс. Систематично, сякаш подрязват клоните на дърво, работниците от солниците започват да нанасят удари със сабя и брадва. Последните силуети, вече разбудени, имат време да извикат. Един успява да се претърколи с усилие, опитвайки се да избяга на четири крака към вратата, като същевременно надава ужасяващ, отчаян вой, в който се долавя и нещо като протест. Храс, храс, храс. Мохара и другарите му се нахвърлят върху него с желание да приключат бързо. Не знаят дали няма някой наблизо. Дали някой няма да чуе виковете. После излизат навън, вдъхвайки жадно въздуха, а мръсният вятър забива в тях пясъчни иглички. Чистят от влажните си дрехи кръвта, полепнала по ръцете им и опръскала лицата им.

Хукват към дъсчения кей, без да поглеждат назад. Френската лодка се полюшва на вятъра, все още на повърхността. Отливът вече е по-силен и открива тинестите брегове на канали и тесни проходи в светлината на вече почти настъпилото утро. Ако нещата не се объркат, имат време. Точно колкото им трябва, повтаря си Мохара, но имат.

— Донеси оръжията, които намериш, хлапе!

Курито Панисо се изстрелва като куршум обратно към бараката, докато баща му, шуреят Карденас и Мохара скачат от кея в канонерката, вдигат реята и закрепят платното. То се разгъва със скърцане на вятъра и кара кораба да се наклони към канала точно в момента, в който Курито се връща, натоварен с четири пушки и два ремъка с патрони, щикове и саби.

— Побързай, момче!… Тръгваме!

С по един саблен удар откъм носа и кърмата отрязват въжетата, които придържат лодката към кея, докато момчето скача на борда, вдигайки страшен шум, когато товарът му се удря в пейките на лодката. Тя е дълга, широка и не гази дълбоко, отлична е за каналите, които заобикалят Острова. На дължина трябва да е към четиридесет стъпки, установява Мохара. Хубава лодка. Има едно оръдие на носа — изглежда шестфунтово, много добро, — върху подвижен лафет и две малки бронзови топчета на кърмата, по едно от всяка страна. Това гарантира една спретната купчинка от двайсет хиляди реала. Поне. А може и повече. Стига, разбира се, да успеят да ги вземат.

Освободена от швартовите въжета, тласкана от вятъра и с издуто платно откъм добрата страна, лодката се откъсва от кея, и поема по течението отначало бавно, а после обезпокоително бързо, през средата на канала Алкорнокал. На кърмата, управляващ кормилото, за да се държат в дълбоката част на все по-тясното корито — ако заседнат, това би било катастрофа — Мохара изчислява силата на отлива и как да хване завоя при вливането в големия канал, без да излиза от дълбоката вода. Курито и шурея Карденас се занимават с шкотовите въжета, управляват платното, докато Панисо, на носа, насочва лодката. Вече има достатъчно светлина, за да си видят лицата: небръснати, със сенки от безсъние под очите, изпоцапани с кал и френска кръв. Настръхнали от стореното, те все още не са имали време да мислят за него.

— Наша е — възкликва Карденас ликуващ, сякаш току-що си е дал сметка за това.

— Цяла камара пари! — приглася Панисо откъм носа.

Мохара отваря уста, за да каже да не слагат тигана на огъня, докато рибата е още в морето, когато неприятелят му спестява усилието. Нечий глас изкрещява нещо на френски сред сенките, които все още покриват близкия бряг и веднага след това проблясват два изстрела, почти един след друг. Куршумите не стигат до лодката, която вече е близо до канала на Чиклана. Прозвучават още изстрели, сега вече и от другия бряг — няколко произволно изстреляни куршума удрят във водата, — докато Мохара, помагайки си с тежестта на тялото, натиска щурвала на една страна и насочва лодката на запад, въвежда я в коритото на големия канал. Баластът на оръдието пред мачтата помага да държат определена посока, но пречи при маневрите. Най-сетне вятърът и посоката на течението съвпадат и лодката започва да се плъзга бързо надолу по канала, вятърът е откъм кърмата и реята, на която е закрепено триъгълното платно, стои почти хоризонтално. Мохара гледа тревожно равния пейзаж и ниските диги по бреговете. Знае, че при следващото устие има един преден френски пост и че, когато минат покрай него, сивкавата светлина, процеждаща се сред прахоляка, ще помогне на вражеските стрелци да са по-точни в стрелбата. Но нямат друг изход, трябва да продължат, надявайки се, че силата на източния вятър ще попречи на жабарите.

— Пригответе греблата. Ще трябва да си помогнем с тях, щом стигнем канала Сан Педро.

— Няма да ни трябват — възразява Панисо.

— За всеки случай. Отливът е оголил много тиня между островчетата. Не искам да се излагаме на риск с платното, течението и този вятър. Може да се наложи да преминем онази част с гребане. А знамето?

Докато Панисо-баща и шуреят Карденас поставят греблата в гнездата им, Курито Панисо вади от пояса си сгънато парче плат, показва го на Мохара с намигване и го оставя при въжетата за привързване на оръдието. Майка му го е шила преди две нощи на светлината на лоената свещ. Понеже не са могли да намерят жълт плат, ивицата по средата е бяла, направена от останките от един чаршаф. Двете червени ивици са от яркочервената подплата на един стар плащ на шурея Карденас. Размерите му са четири на три педи. Издигнато на мачтата, това знаме, подобно на използваните от канонерките на Кралската армада, ще възпре испанците или англичаните да започнат да ги обстрелват, когато ги видят да се появяват от канала на Чиклана. За момента обаче е по-добре да държат плата там, където си е, защото сега ги обстрелват французите. И тепърва ще стрелят, казва си боязливо Мохара, докато наблюдава как началото на канала, където се намира предната неприятелска позиция, се приближава бързо от лявата им страна. След това има още петстотин вари ничия земя, преди да излязат на главния канал, до испанската фронтова линия: позициите при батареята на Сан Педро и острова Викарио. Но това е после. Преди това, и то ей сега, веднага, ще трябва да минат през огъня. По това време, предупредени от пукотевицата, французите от предния пост навярно вече са готови да ги направят на решето от тридесет стъпки. Почти от упор.

— Наведете се!… Наближаваме!

Френската позиция едва се вижда от тази част на канала: но на сивата светлина, която вече озарява всичко, сред вихрушките от пясък, които се носят по издатините земя на левия бряг, Мохара забелязва непредвещаващи нищо добро силуети, които надничат оттам. Облягайки се с все сила на руля, работникът от солниците се опитва да държи лодката далеч от брега, насочвайки я към другия край на канала, без да изпуска от очи тинестото легло, което отливът все повече открива.

Французите вече стрелят. Високо изстреляните куршуми профучават над лодката, а късите вдигат пръски вода по течението на канала. Пляс. Пляс. Звукът е така безобиден, сякаш някой хвърля камъчета във водата. Стиснал здраво руля, Мохара привежда колкото може глава и се опитва да не изгуби от поглед черната кал на брега. Френският пост, доколкото му е известно, се състои от двайсетина войници. Това означава, че в дългата минута, през която лодката ще е в обсега на пушките им — ако не заседнат в плитчините и не останат там, докато ги надупчат напълно, — французите могат да произведат петдесетина изстрела. Което е предостатъчно. Прекалено голяма пукотевица, заключава мрачно работникът от солниците. Сигурно така се чувства, мисли той, дивата патица, пърхаща отчаяно сред градушката от сачми. Толкова изплашена, че не може дори да изкряка.

— Внимавайте! — вика Куро Панисо.

Да, това е, установява и Мохара. Лодката е точно срещу поста, там се прицелват и куршумите валят като градушка, а вятърът отнася бързо белия дим от гърмежите. Зачестяват профучаванията и плисъците, а към тях се прибавят поредица от по-зловещи шумове: попадения по палубата на лодката. Един куршум кара да се разхвърчат трески от борда, на три педи от Мохара. Други продупчват платното или удрят мачтата над превитите тела на Панисо, Карденас и Курито. Погълнат изцяло от управлението на лодката, в усилието си да попречи на поривите на вятъра да я отклонят от сигурния път, работникът от солниците не може да прави друго, освен да стиска зъби, да се присвие колкото може — мускулите на цялото тяло го болят, напрегнати в очакване на някой куршум — и да се надява, че никоя от тези оловни песети няма да го отнесе.

Бум, бум, бум, бум. Френските изстрели сега идват на групи, почти като общ залп. Мохара се надига за миг, за да прецени разстоянието от дясната страна и дълбочината на водата, коригира малко посоката и когато отново поглежда в канонерката, вижда шурея Карденас да притиска с ръце главата си, струйка кръв се стича между пръстите и стига чак до лактите му. Пуснал е шкота на платното, вятърът го развява и лодката така се отклонява от курса, че е на път да отиде до самия бряг.

— Шкота! … В името Божие! … Хванете шкота!

От всички страни барабанят изстрели. Като прескача ранения, Курито се опитва да хване изпуснатото въже, което се вее във въздуха под плющящото платно. Мохара отпуска цялото си тяло на руля, първо на едната страна, после на другата в отчаян опит да се задържи далече от тинестите брегове. Накрая от носа Куро Панисо успява да хване шкота, докарва го на кърмата, и платното, — вече с осем или десет дупки от куршуми — отново улавя вятъра.

Последните изстрели ги сподирят, лодката се отдалечава от френския пост и е на път да навлезе в лекия двоен завой, отвеждащ ги към канала Сан Педро. Един последен куршум улучва носа на лодката и пръска трески, които удрят Мохара по врата и тила, без никакви последици. Но страхът е голям. Мътните да го отнесат и Наполеон, и всичките му роднини, смотолевя работникът от солниците, без да пуска кормилото. Да им се не види и гаднярите. Изведнъж в паметта му се връща свистенето на саби и брадви, мирисът на съсечена плът и на кръвта, засъхнала по ръцете и ноктите му. Решава да мисли за друго. За двайсетте хиляда реала за четиримата. Защото накрая, ако повече нищо не се обърка, може да бъдат и четирима: двамата Панисо се грижат за шурея Карденас, легнал по гръб на лафета на оръдието, пребледнял, с окървавено лице. Драскотина, съобщава старият Панисо. Не изглежда да е нещо сериозно. Лодката се носи сега по средата на канала, като отново набира скорост и в далечината се различават калните островчета, които отливът започва да открива в устието. Въпрос на още сто вари и лодката ще е видима от английската батарея, която се намира от другата страна, така че Мохара казва на Курито да приготви знамето. Да не вземат сега, добавя той, да ни подпукат барбуните от Сан Педро.

Островчетата за момента оставят широк проход, вижда той отдалече. Все още няма да са необходими греблата. Така че движи лоста, за да насочи носа към пространството със свободна вода, накъдряна от вятъра и течението между две гладки повърхности от черна кал, които изплуват инч по инч с оттеглянето на водата. Работникът от солниците хвърля един последен поглед, за да види сред вихъра от прах и пясък равния пейзаж, началото на каналите и тесните проходи, които остават зад тях от една и другата им страна. Няколко саблеклюна — тази година закъсняват да тръгнат на север, сякаш и те се боят от французите, — разперват черните си криле, разхождайки се на дългите си и тънки крака по тинестия бряг, скрити от вятъра зад един насип пръст, покрит с храсталаци.

— Вдигни горе знамето, хлапе… Да го видят барбуните.

По това време, пресмята той, платното трябва да се различава от батареята, където навярно са чули гърмежите. Но по-добре да се предпазят. Курито Панисо, който е завързал двуцветното парче плат на фала, мигновено го вдига над реята, на клотика[1]. Секунда по-късно лодката навлиза сред островчета и веднага след това, накланяйки се на една страна, в широкия, голям канал, водещ на север.

— Приберете платното!… По греблата!

Подпрян на лафета, затиснал раната с една ръка, шуреят Карденас пъшка от време на време. Ох, майчице, проплаква той. Ох, ох, ох. Куро и Курито Панисо пускат шкота, смъкват реята и смъкват с усилие платното, като част от него продължава да се вее на вятъра и се влачи по водата. После всеки грабва по едно гребло, сядат с лице към кърмата и започват да гребат отчаяно. Между главите им, в далечината, Мохара вече различава в мръсносивата утринна светлина брустверите, ниските стени и артилерийските амбразури на английското укрепление. В този момент един порив на източния вятър помита прашната мъглявина и първият, хоризонтален, червеникав слънчев лъч осветява бяло-червеното парче плат, което се вее с всичка сила на мачтата на пленената канонерска лодка.

… вероятно е мъжкият полов орган или съответната стенна течност да присъстват също в женската утроба, за да оплодят женската клетка, в противен случай е невъзможно да се обясни размножаването на семената, което винаги предполага съчетание на двата пола…

Лолита Палма стои неподвижна и препрочита тези редове. После затваря „Описание на растенията“ от Каванийес и остава загледана в тъмната кожена подвързия на книгата, поставена върху писалището в ботаническия кабинет. Седи спокойно, потънала в мисли. Накрая се надига, връща тома на етажерката и смъква докрай жалузите на отворения прозорец, от който досега е влизала светлина от улицата. Облечена е само в лек, домашен халат от китайска коприна, който стига чак до пантофите без ток, косата й е прибрана с фиби. Няма начин да се съсредоточи при тази горещина, а и светлината, необходима й, за да работи или чете, води със себе си нажежения въздух и влагата отвън. Сега са часовете за сиеста, но за разлика от почти цял Кадис, тя никога не спи следобед. Предпочита да посвещава това време на растенията или на четенето, възползвайки се от тишината в дома. Майка й си почива сред големи възглавници и лауданумови изпарения. Дори прислужничките си почиват. Този отрязък от деня, както и нощта, Лолита е запазила за себе си; откакто управлява „Палма и синове“, ежедневието й е съобразено с местните нрави и търговията: от осем до два и половина в канцеларията, обяд, измиване на зъбите с прах от корал и ароматна вода, после камериерката Мари Пас изчетква и сресва наново косата й, връщане в офиса от шест до осем, разходка преди вечеря по улица „Анча“, площад „Сан Антонио“ и „Аламеда“ и покупки и нещо разхладително в сладкарницата на Коси или тази на Бурнел. Понякога, по-скоро рядко, гостува в дома на някой познат или приема гости в собствения си двор или салон. Войната и френската окупация са сложили край на летуванията в семейната вила в Чиклана, а Лолита много тъгува за онзи пейзаж: боровете, близкия плаж, градините и дърветата, под които се разхождат привечер, следобедните закуски в параклиса „Санта Ана“ и екскурзиите с кабриолет до Медина Сидония. Спокойните разходки из полето, когато разпознава и събира растения със стария учител Кабрера, който някога й е преподавал ботаника. А когато пада нощта, през отворените прозорци сребристите лунни лъчи заливат всичко, толкова ярки, че почти може да се чете или пише на тяхната светлина, щурците непрестанно свирят в двора и жабите крякат в близките потоци. Но този обичан свят отдавна е изчезнал, заедно с дългите лета от детството и младостта. Хората, които са ходили в Чиклана разказват, че къщата и околностите й са напълно опустошени, а всичко, което не е разрушено е превърнато в казарма и укрепления, и че французите старателно са разграбили навсякъде. Един Бог знае какво е останало от онзи стар, щастлив свят, който вече изглежда толкова далечен, колкото и свършекът на това несигурно време.

В полумрака проблясва позлатата по кориците на книгите и хербариите, пълни с изсушени растения. От другата страна на стаята, срещу прозореца, гледащ към улицата, ситните капчици на изпаренията от папратите покриват стъклата на затворения балкон, подобен на оранжерия, който гледа към вътрешния двор. Навън градът продължава да тъне в тишина. Дори далечният грохот на някоя френска бомба — стрелбата от Трокадеро се приближава все повече до този квартал — не нарушава горещия следобеден покой. От четири дни обсаждащите не стрелят, а без бомби войната отново изглежда прекалено далечна, почти чужда на всекидневния, равномерен пулс на Кадис, такъв, какъвто е бил винаги. Последното напомняне за войната беше вчера сутринта, когато хората се качиха на терасите и балконите с телескопи и далекогледи, за да наблюдават битката на френска бригантина и корсарска фелука със същото знаме, излезли от малкия залив Рота, срещу малък конвой от тартани, идващи от Алхесирас, ескортирани от две испански канонерки и една английска шхуна. Морската синева се изпълни с дим и гърмежи и в продължение на почти два часа, докато западният вятър издуваше платната в далечината, множеството успя да се наслади на спектакъла, като аплодираше или показваше разочарованието си, когато нещата тръгваха зле за съюзниците. Тя също, под съпровода на мъдрите коментари на стария Сантос — „тартаната, обърнала се към вятъра, е загубена, доня Лолита, ще я отнесат като овца, отделила се от стадото“, — беше следила от наблюдателницата движенията на корабите, далечния грохот и дим от канонадата; докато накрая французите, подпомагани от западния вятър, който накланяше английската шхуна и не позволяваше на една испанска корвета да вдигне котва и да се приближи, успяха да се оттеглят, пленявайки два кораба под самите оръдия на крепостта Сан Себастиан.

Три седмици по-рано, пак от същата кула, опряла на перваза на прозореца английския далекоглед и в този случай сама, Лолита Палма беше видяла как „Кулебра“ напуска залива и потегля отново в открито море. Сега, в полумрака на кабинета, тя си спомня много добре силния вятър, с посока изток-североизток, който къдреше водите на прилива, докато корсарската шалупа, придържаща се възможно най-близо до скалите на Пуеркас и плитчините на Фрайле, далече от френските батареи, заобиколи първоначално стените на града чак до провлака Сан Себастиан, плавайки срещу вятъра. И вече стигнала дотам — вдигна още платна, като че ли топсела и бомкливера — Лолита я видя как обръща нос на юг, отдалечавайки се в безкрайната, синя необятност: бяло петънце от мънички платна, което се смаляваше, докато изчезна в лещата на далекогледа. Малко по-късно, превалящият следобед, оцветил във виолетово далечното небе на изток, свари Лолита все още на кулата, съзерцаваща празния хоризонт. Неподвижна, както седи сега в кабинета си, опитвайки се да задържи в мислите си последния образ на отдалечаващата се „Кулебра“ и сама изненадана, че продължава да стои там. Спомня си, че само веднъж по-рано е изпадала в подобно състояние, загледана така в пустото море: следобеда на 20 октомври хиляда осемстотин и пета година, когато последните кораби от ескадрата на Вилньов и Гравина напуснаха пристанището след мъчителното и бавно отпътуване на безброй кораби при безветрие, докато изпращачите — родители, деца, съпруги и роднини, струпани по терасите, кулите и стените, стояха смълчани, с очи, вперени в морето, дори след като се изгуби от поглед и последното платно на корабите, потеглили към зловещата среща при нос Трафалгар.

Лолита Палма, облегната на стената на кабинета, продължава да си спомня. Наблюдателната кула, морето. Същият облицован с кожа месинг на далекогледа в ръцете й. Напълно необяснимото, дразнещо усещане за една смътна пустота и необичайната потиснатост, породена от странни предчувствия. После, след секунда, ядосана на самата себе си, тя се пита какво общо има всичко това с „Кулебра“. И изведнъж, като проблясване на изстрел, в мислите й се появява леката, предпазлива усмивка на Пепе Лобо и за нейно смайване я кара да потръпне цялата. Вижда как проницателните му котешки очи я изучават спокойно и замислено. Очи, привикнали да гледат морето — а също и жените. Някои хора твърдят, че не сте джентълмен, капитан Лобо. Така каза тя в онзи ден, и никога няма да забрави простичкия, спокоен отговор, който той даде, без да отклонява погледа си. Не съм. Нито претендирам да съм такъв.

Лолита отваря уста като изхвърлена на брега риба и поема жадно топлия въздух. Един, два, три пъти. Пъхва ръка във влажното деколте на пеньоара си и я поставя върху голата си гръд, разпознавайки същото туптене като онова във вените на китките си през онзи ден, при срещата на площад „Сан Франсиско“. Разговорът за драцената, нарисувана върху ветрилото и собствените й думи, които в паметта й изглеждат произнесени от чужди устни. От устата на една непозната. Трябва да ми разкажете за всичко това, капитане. Може би някой друг ден. Когато се върнете от морето. Лолита не е забравила нито мургавите, силни ръце, нито брадичката, по която въпреки скорошното бръснене вече е набола черната и гъста брада. Косата, твърда на вид, гъстите, добре оформени ниски бакенбарди, които го карат да изглежда още по-мъжествен. Усмивката — като бяла линия на загорялото лице. Представя си го отново, сега, точно в този момент, прав на наклонената палуба на корсарската шалупа, с разрошена от вятъра коса, присвил очи заради отблясъците на слънцето. Дебнещ за плячка на хоризонта.

Жената стои все така до прозореца, заслушана в тишината на града. Въпреки спуснатите жалузи горещият въздух отвън се промъква през цепките. Дните на силния източен вятър са приключили и Кадис прилича на кораб, задрямал върху спокойната и тиха вода, озовал се в безветрието на свое собствено Саргасово море. Един призрачен кораб, в който Лолита Палма е единственият екипаж. Или последната оцеляла. Така се чувства сега, докато стои облегната на стената в горещата тишина, която я обгръща, и мисли за Пепе Лобо. Тялото й е мокро, кожата на тила й е влажна. Капчици пот се стичат по голите й бедра под коприната.

Високата и масивна грамада на Пуерта де Тиера се откроява в нощта под гъсто обсипания със звезди небесен свод. Следвайки варосаните стени на манастира „Санто Доминго“, Рохелио Тисон завива наляво. Улична маслена лампа осветява ъгъла с улица „Голета“, по-нататък улицата тъне в мрак. При звука от стъпките на полицая една сянка се появява от мрака.

— Добър вечер, сеньор комисар — казва леля Перехил.

Тисон не отговаря на поздрава. Акушерката току-що е отворила една врата, през която се вижда пространство, осветено от малка запалена свещ. Тя влиза, следвана от Тисон, взема свещта и осветява с нея тесен коридор с олющени стени, който мирише на мръсна влага и котки. Въпреки топлината на улицата тук е студено. Сякаш коридорът се намира в друго годишно време.

— Приятелката ми казва, че ще направи каквото може.

— Надявам се.

Старицата дръпва една завеса. Зад нея се вижда стаичка, чиито стени са покрити с одеяла от Херес, а по тях са окачени образи на светци, оброчни дарове от восък и метал. Върху шкаф от резбовано дърво, необичайно изискана вещ за такова място, има малък импровизиран олтар — репродукция на картина с лика на Иисус Христос, изобразен като покровител на смирените и дълготърпеливите. Средата на стаята е заета от маса, застлана с покривка до земята, върху която има нисък месингов свещник със запалена свещ, чийто пламък рисува светлини и сенки по лицето на жената, която чака седнала, с ръце на масата.

— Ето я, сеньор комисар. Ла Каракола[2].

Тисон не сваля шапка. Сяда без учтивости на празния стол край масата, с бастуна между коленете и вперва поглед в жената. Тя на свой ред го наблюдава, без да помръдва. Лицето й остава безизразно. Възрастта й не може да се определи, трябва да е някъде между четиридесет и шейсет години: косата й е боядисана в медночервено, има цигански черти и гладка кожа. Една от подпрените й на масата ръце, голи и закръглени, е обсипана със златни гривни. Повече от дузина са, пресмята полицаят. На гърдите й висят голямо разпятие, медальон и скапуларий[3] с избродирания лик на Светата Дева, той не успява да прецени точно кой от образите й.

— Вече съм разказала на приятелката си какво ви безпокои, сеньор комисар — казва леля Перехил. — Така че ви оставям сами.

Тисон кимва и продължава да мълчи, зает с паленето на пурата си, докато шумът от стъпките на акушерката се отдалечават по коридора. После поглежда другата жена през кръгче от дима, което се разсейва от пламъка на свещта.

— Какво можеш да ми кажеш?

Тишина. Тисон е чувал да се говори за Ла Каракола — работата й се състои в това да чува гласовете от отвъдното, но до днес никога не я е виждал. Знае, че се е заселила в града преди шест-седем години и че преди това е продавала мекици в Уелва. В Кадис се слави като набожна жена и пророчица. Обикновените хорица идват при нея за съвети и церове. От това живее.

Жената е затворила очи и мълви нещо едва чуто. Навярно молитва. Зле започваме, казва си Тисон. С номера.

— Пак ще убие… — прошепва ясновидката след малко. — Този мъж отново ще го направи.

Има странен глас, установява Тисон. Измъчен и малко скърцащ, който буди безпокойство. Напомня на пъшкането на ранено животно.

— Откъде знаеш, че е мъж?

— Зная.

Тисон дърпа замислен от пурата.

— Не съм дошъл затова при теб — казва накрая. — Сам ще си го търся.

— Приятелката ми каза…

— Виж, Каракола — полицаят е вдигнал заповеднически ръка. — Зарежи празните приказки. Тук съм, защото искам да изчерпя всички възможности… Защото никога не се знае. А и не губя нищо, като опитам.

Вярно е. Докато си блъскаше главата над случая, му хрумна да се консултира с ясновидката. Без големи надежди, безспорно. Старо куче е той, врял и кипял, и това не е първата жена, способна да омайва с приказки, която среща в живота си. Но току-що го е казал: нищо не губи, като опита. По силата на същата логика убиецът е извършил злодеянието последния път, преди да падне бомбата. След случилото се Тисон е решен да не подминава никоя възможност. Никоя идея, колкото и абсурдна да е тя. Това с Каракола е удар на сляпо. Един от многото, които е направил — и ще направи, опасява се той, — от последното убийство насам.

— Вярвате ли в моята благодат, дарена ми от Господа?

— Аз ли?… Дали вярвам в какво?

Жената го гледа недоверчиво и не отговаря. Тисон разпалва огънчето на пурата си, всмуквайки дълбоко дима.

— Не вярвам в твоята благодат, нито в чиято и да било друга.

— Тогава защо сте дошъл?

Ето, това е хубав въпрос, казва си полицаят.

— Работя — кратко отвръща той. — Опитвам се да разбера неща, които ме затрудняват… Но внимавай. Както ти е казала приятелката ти, с мен шега не бива.

Черна котка излиза от тъмнината, заобикаля краката на масата, отива при ботушите му и се отърква в тях. Мръсна твар.

— Само кажи дали наистина виждаш нещо, което може да ми помогне. Ако не, няма страшно. Ставам и си отивам… Моля само да не ми губиш времето.

Ла Каракола вперва погледа си в някаква точка в пространството зад гърба на полицая и не помръдва, дори не трепва с очи. Накрая затваря клепачи — Тисон се възползва от това, за да прогони котката с един ритник — и много скоро ги отваря отново. Гледа с отсъстващ вид котката, която мяука жално до нея, а после насочва погледа си към полицая.

— Виждам мъж.

Мрачен, комисарят се привежда и опира лакти на масата. Димящата пура е в единия край на устата му.

— Това вече го каза. Интересува ме как тази работа е свързана с местата, където попадат изстрелите на французите.

— Не разбирам какво искате да кажете.

— Има ли някаква връзка между тях?… Между мъртвите момичета и бомбите?

— Какви бомби?

— Тези, които падат в Кадис, да му се не види.

Жената като че ли го изучава от глава до пети. Отначало объркана, после критична. Суров човек сте вие, казва тя след малко. Прекалено недоверчив. Така е трудно да ме осени благодатта, с която Бог ме е дарил.

— Тогава се напъни. Все трябва да вярвам в нещо, щом съм тук.

Погледът на ясновидката пак се изгубва зад гърба на Тисон. Сега е положила ръце върху кръста и скапулария на гърдите си. Минава време, горе-долу колкото да прочетеш набързо две молитви „Аве, Мария“. Накрая жената примигва и поклаща глава.

— Невъзможно е. Не мога да се съсредоточа.

Тисон сваля шапката си и се чеше по главата. Обезверен и потискащ желанието да си тръгне. После отново си слага шапката. Котката минава близо до него крайно предпазливо, описвайки полукръг, за да остане далеч от ботушите му.

— Опитай още веднъж, Каракола.

Жената въздъхва и се обръща леко към изображението на Христос, което е на шкафа, сякаш го призовава да бъде свидетел на добрата й воля. След това пак вперва поглед в празното пространство. Три „Аве, Мария“, пресмята сега Тисон.

— Виждам нещо. Чакайте.

Настъпва кратко мълчание. Тя е притворила клепачи и вдига ръка, тази с гривните, златото издрънчава тихо.

— Пещера — казва тя. — … Едно тъмно място.

Полицаят се привежда още над масата. Махнал е пурата от устата си и гледа втренчено Каракола.

— Къде?… Тук, в града ли?

Жената продължава да стои със затворени очи и вдигната ръка. Сега я движи настрани, сякаш указва посока.

— Да. Пещера. Свято място.

Тисон бърчи чело. И таз добра, мисли си той.

— За Санта Куева[4] ли говориш?

Има предвид една подземна църква, която е до манастира „Росарио“. Познава я много добре, както я познава и цял Кадис: тачен и обичан храм. Свято място. Ако Ла Каракола има предвид това място, заключава полицаят, ще й смачкам главата с един удар на бастуна. И после ще подпаля тази мръсна дупка.

— Поднасяш ли ме или какво?

Жената въздиша обезкуражено. Обляга се назад на стола и гледа с укор полицая.

— Не мога. Вие нямате вяра. Не мога да ви помогна.

— Лъжлива вещица… Какво общо има едното с другото?

От силния удар, който стоварва с бастуна по масата, свещникът подскача, пада на земята и угасва.

— Ще те хвърля в затвора, стара мръснице!

Жената е станала права и отстъпва назад, уплашена, с вдигнати ръце, бои се от втори удар, насочен към нея. Светлините от кандилото на шкафа сега едва осветяват чертите на лицето й, разкривени от страх.

— Само да кажеш на някому и дума за това, кълна се, че ще те убия!

Възпирайки желанието си да я смели от бой, полицаят се обръща, и почти слепешката върви по коридора — блъска се в котката, която отпъжда с яростен ритник, — и излиза на улица „Голета“, ужасно разгневен. Само след няколко крачки започва да ругае тихо, с методична свирепост, посрамен, по-сърдит на себе си, отколкото на ясновидката. Наивен и суеверен глупак, не спира да си повтаря той, крачейки бързо по тъмните улици на квартал „Санта Мария“, като че ли бързината би му помогнала да загърби случилото се. Как можа да си го въобразиш дори за миг! Как можа! Какъв абсурден, тъп, гротесков и позорен начин да станеш за смях.

Не се успокоява до ъгъла с улица „Игера“, където се спира в тъмнината. Неясен звън на китари долита от близките кръчми. Недалеч се движат сенки или чакат във входовете и по ъглите, чуват се още шум от мъжки гласове, женски смехове и тихи разговори. Мирише на повърнато и на вино. Тисон е хвърлил пурата, която е пушил или я е изпуснал по пътя. Не си спомня. Вади друга от табакерата, покрита с руска кожа, драсва една клечка в стената и я запалва, като крие огънчето с ръка. „Като гледа, човек вижда много неща./Ала никой не може да каже какво/ще настане, преди да го види.“. Откъсът от „Аякс“ — той вече знае почти наизуст превода на учителя Барул — отеква в главата му, докато върви из тесните и тъмни улици на моряшкия квартал и дърпа силно от пурата, опитвайки се да се успокои. Никога не е бил толкова объркан, така неспособен да открие знак, който да го води. Също така никога не е чувствал тази горчива безпомощност, която парализира мисълта, пораждайки у него желание да мучи като побеснял и измъчен бик, търсещ невидимия — навярно неуловим — враг, на когото да изкара безсилния си яд от провала. Това е като си блъскаш главата в стената — една загадъчна, безмълвна стена, с която не могат да се справят нито опитът му, нито разумът му, нито старите полицейски похвати. Откакто е започнало всичко, Кадис вече не е известната за Рохелио Тисон територия, не е познатото негово феодално владение, из което винаги се е движил свободно, безнаказано и арогантно. Градът се е превърнал в шахматна дъска, пълна със странни квадратчета, с тъмни, незабелязвани досега кътчета. Плетеница от геометрични линии с непозната легенда, с многобройни неразпознаваеми части, които се плъзгат пред очите му като предизвикателство или обида. Четири фигури са изгубени досега. И нито една улика. Все едно че всеки ден получава по една плесница, докато времето си минава, а той продължава да стои объркан в задънената улица. В очакване на проблясък, на знак, видение за правилния ход, който така и не идва. Който така и не вижда.

Върви дълго, размахвайки бастуна си. На малък площад срещу кулата „Мерсед“ има неголям уличен фенер от картон и зелена хартия и на неговата светлина се разхожда жена: гологлава, мантилята й е смъкната на раменете. Когато полицаят минава покрай нея, тя се спира, предизвикателна, прави движение, сякаш иска да нагласи наметката си, след като е показала за миг ниско изрязания си корсаж и талията си. Зелената светлина огрява чертите й. Млада е. Много млада. Шестнайсет-седемнайсет годишна. Тисон не я познава, несъмнено става дума за момиче, дошло в града с потока от бежанци, подгонени от глада и войната. Полезното да си жена в такива времена е, че винаги можеш да си изкараш прехраната.

— Искате ли да си прекарате добре, сеньор?

— Имаш ли документи?

Изражението на момичето се променя: надушва полицая в тона и маниерите му. С изморен жест пъха ръка между дрехите си и вади документ за пребиваване с официален печат и го показва на светлината на лампата. Тисон не го поглежда. Наблюдава нея: светла кожа, по-скоро руса, миловидна. Кръгове от умора под очите. Най-вероятно той самият или някой от подчинените му е подпечатал документа, след предварително приемане на сума по съответната тарифа или в замяна на някоя услуга, дължима на сводницата или сводника й. Живей, вземай и остави и другите да живеят, това е правилото. Момичето прибира хартията и поглежда към другия край на улицата в очакване полицаят да се разкара. Той я гледа спокойно. Отблизо изглежда още по-млада. И уязвима. Вероятно е на не повече от петнадесет години.

— Къде работиш?

Примирена гримаса. Гримаса на досада. Момичето продължава да гледа към края на улицата. Показва неохотно близкия вход.

— Там.

— Да вървим.

Рохелио Тисон не плаща на проститутки. Ляга си с тях, когато му скимне. Гратис. Това е една от привилегиите на позицията му в града: официална безнаказаност. Понякога се отбива в публичния дом на вдовицата Мадрасо — елегантна къща на улица „Кобос“, — в този на доня Роса или в заведението, което една възрастна англичанка държи на гърба на „Ментидеро“. Според настроението си прави и спорадични набези из по-мизерни места в града, като в квартал „Санта Мария“ или из тъмните улички срещу Пуерта де ла Калета. Комисарят въобще не е мил с този вид жени. Нито с които и да било други. Продажната плът в Кадис е наясно, че Рохелио Тисон далеч не е от онези клиенти, след които остава приятен спомен. Всички жени, които са си имали вземане-даване с него, проститутки или не, го гледат недоверчиво, когато се изпречи на пътя им. Но него изобщо не го е грижа. Работата на проститутките е да те обслужват, така смята той. Или онези, които не го знаят, рано или късно трябва да го разберат. Освен това има различни начини да наложиш респект. Страхът е един от тях. Често е добър съюзник на успеха.

Мръсна и бедна стая на партерния етаж. Старица в траурни одежди стои на вратата и изчезва като дим, веднага щом разпознава полицая. Сламеник, възглавница и чаршафи, леген и кана с вода, грозен свещник само с една запалена свещ. Неприятна миризма на непроветрено помещение. И на голи тела, лежали преди това тук.

— Какво искате да направя, сеньор?

Тисон стои прав, неподвижен, и я оглежда. Той е с шапка на главата и бастун в ръка и допушва пурата, която догаря между пръстите му. Отново се опитва да разбере, но не успява. Поведението му напомня това на музикант, стремящ се да открие дразнещата, фалшива нота, която не е на мястото си. На ловец, загледан в пейзажа, опитващ се да долови плясък на криле или потрепване на храст. Комисарят остава така, без да откъсва очи от младото момиче. Като че ли се опитва да прочете у нея знаци, които ще му помогнат да разгадае ужаса, който дори той самият не е способен да си представи. Застанал безпомощен отново пред стената на загадката и мълчанието.

Тя се съблича непринудено. Механично. Очевидно крехката й младост не изключва опитността. Връзките на корсета, полата, чорапите, дългата риза, която се спуска до долу вместо фуста, каквато не носи. Накрая остава неподвижна, гола на светлината на свещта, която огрява странично дребното и добре оформено тяло, гладките издутини на малките бели гърди, извивката на ханша и слабите крака. Още по-уязвима. Гледа към полицая, като че ли очаква инструкции. Пасивността и мълчанието му като че ли я объркват. Тисон долавя подозрение и тревога в очите й. Странен тип, Боже опази, казват сякаш те. Един от онези.

— Легни в леглото. По корем.

Почти чува въздишката й. Представя си, или пък знае какво я чака. Послушна, отива до сламеника и ляга върху него със събрани крака и отпуснати встрани ръце. Зарива лице във възглавницата. Не за първи път я карат да крещи, прави си извод Тисон. И то не от удоволствие. Когато хвърля угарката на пурата и се приближава, забелязва че на едното бедро и единия хълбок има виолетови петна, натъртвания. Някой разпален клиент, несъмнено. Или сводникът, докато й е обяснявал как стоят нещата.

„… Взе голяма юзда — за устата на кон —/и заудря с фучащия, с двойния бич,/като сипеше хули — а тях божество,/не смъртен човек му подсказа.“. Думите от „Аякс“ се появяват със зловеща яснота в главата на полицая. Така се случва, казва си той, гледайки голото тяло на момичето. Така ги държи, когато ги налага, докато разкъса месата им и ги убие. Вдигнал е бастуна и с края му преминава по гърба на проститутката, тръгвайки от тила. Прави го много бавно, преминавайки педя след педя по кожата. Опитвайки се да разбере, надниквайки в ужасната бездна, онова, което движи човека, когото иска да залови.

— Разтвори краката.

Младото момиче се подчинява, потръпвайки. Бастунът продължава дългия си път. До задните части. Дървото предава до бронзовата дръжка все по-силните тръпки, разтърсващи тялото на момичето. Тя продължава да лежи с лице, притиснато към възглавницата. Сгърчените й ръце мачкат чаршафа. Цялата трепери от страх.

— Не, моля ви — простенва умолително тя, със задавен глас… — Моля ви!

Ужасеното й треперене разтърсва Тисон, кожата му настръхва от глава до пети, сякаш е надникнал над ръба на пропаст. Или не, това прилича по-скоро на удар, който го зашеметява; видял е непрогледен, бездънен, потресаващ мрак, който го кара да отстъпи назад, олюлявайки се. Бута легена и каната и те се търкулват по пода, разливайки водата с оглушителен шум. Този шум го кара да дойде на себе си. За момент не помръдва, застанал с бастун в ръка, загледан във вцепененото голо тяло на светлината на свещта. Накрая вади от джоба на жилетката си един дублон от две ескудо — пръстите му са по-студени от златото — и го хвърля на чаршафите до момичето. После, пристъпвайки почти крадешком, се обръща, излиза от къщата и бавно се отдалечава в нощта.

Колони от черен дим се издигат от Трокадеро до „Пунталес“, опасвайки залива. От трийсет и два часа Симон Дефосьо едва успява да надникне над брустверите, защото се води битка по цялата фронтова линия. Този път не става дума за насочен обстрел над Кадис или предните позиции като Пунталес, Карака и моста „Суасо“, а за артилерийски дуел между оръдия от всякакъв калибър, в който са изправени едни срещу други испанските и френските батареи и укрепления. Яростна размяна на стрелба, в която всяка страна едновременно стреля и е обстрелвана. Започнала е вчера много рано, когато, в края на носещите се в продължение на една седмица неприятни слухове за нахлуване на испанците при Алхесирас и действията на малки доброволчески части между брега и Ронда, партизанските отряди в крайна сметка наистина пресякоха в няколко точки големия канал на остров Леон и атакуваха предните френски позиции в близост до Чиклана. Акцията, насочена главно към хана „Оливар“ и странноприемницата „Соледад“, е подкрепена от канонерските лодки от Сураке, Гайинерас и Санкти Петри, които се промъкват през каналите и откриват огън. Той се разпространява по огневата линия, от едната и другата страна се стреля по неприятелските батареи, докато се стига до повсеместен обстрел, продължил дори и след оттеглянето на испанците, които, след като разрушават и избиват всичко, което успяват, отнасят със себе си въоръжение и пленници, запушвайки дулата на неприятелските оръдия и вдигайки във въздуха складове с муниции. Според разказите на разузнавачите, сновящи със заповеди по фронтовата линия, партизанските отряди са преминали отново канала рано тази сутрин, нападайки брустверите при солника на Полвера и мелниците в Алманса и Монтекорто; и там още се сражават, докато цялата източна част на залива е погълната от дима и пламъците на оръдейните залпове. Положението е толкова тежко, че на самия капитан Дефосьо, в изпълнение на заповедите отгоре, се е наложило да поеме командването на огъня на батареите Кабесуела и форт Луис срещу испанското укрепление Пунталес намиращ се на по-малко от хиляда тоаза разстояние, на самия край на провлака, затварящ залива в най-тясната му част, срещу Трокадеро.

Земята се тресе от гърмежите, треперят дъските, чувалите и прътите на брустверите. Клекнал зад един от тях, гледащ със сгъваем далекоглед през амбразурата, Дефосьо държи лещата на визьора на разумна дистанция от дясното си око, откакто едно артилерийско попадение, разтърсило всичко наоколо, за малко не я заби в очната му ябълка. От ден и половина не е спал, не е ял нищо друго, освен твърдия и сух хляб от дажбата и е пил само мътна вода, тъй като при този обстрел, разкъсал няколко войника така, че вътрешностите им са се разпилели навън, няма лавкаджия, който да се осмели да се движи на открито. Капитанът е мръсен и потен, слой от прахта, вдигната от експлозиите, покрива косата, лицето и дрехите му. Не може да види себе си, но е достатъчно да хвърли един поглед към всеки, който минава край него, за да отгатне, че изглежда по същия начин — измършавял, изгладнял и окаян, с почервенели очи, от които сълзи втечнена прах и оставя бразди по лицето, превръщайки го в глинена маска.

Капитанът насочва далекогледа към Пунталес, малко, компактно укрепление, чиито стени се издигат над черните скали на провлака, които отливът започва да разкрива. Погледнат от тази страна на залива, опасан миля и половина надясно от мощната фортификация на Пуерта де Тиера и наляво от не по-малко солидните и внушителни бастиони на Кортадура, с шестте си артилерийски амбразури отпред, ориентирани към мястото от което наблюдава Дефосьо, испанският форт напомня на носа на кораб — неподвижен, но готов да тръгне напред. На равни интервали, с методична точност една от тези амбразури се осветява от залп, а след гърмежа, няколко секунди по-късно, идва и избухването на неприятелския снаряд — граната или бомба от масивно желязо, долетели до френската батарея. Императорските артилеристи също не стоят със скръстени ръце, равномерният огън от обсадните оръдия — двайсет и четири — или осемнайсетфунтови, и от осеминчовите гаубици вдига облаци прах при всяко попадение по испанското укрепление, които от време на време забулват предизвикателно веещото се знаме — бранителите издигат ново на всеки четири-пет дни, след като предишното е било разкъсано от шрапнелите. От известно време капитанът се възхищава, като професионалист на друг професионалист, на твърдостта на артилеристите от другата страна. Закалени от осемнайсет месеца непрестанен огън — свой и чужд, — там са развили умения и упорство, които проявяват при всяко изпитание. Дефосьо си казва, че това вероятно е вродено на испанците: лениви, недисциплинирани и не много устойчиви, когато са далеч от своята земя, в отбрана те стават изключително смели под въздействие на присъщото им високомерие, тогава страстта да убиват ги завладява, а гордият им и непреклонен нрав може да ги превърне в страшилища. Така те открай време се люшкат между получени по време на войните удари, абсурдните си политици и религиозните крайности, от една страна, и слепия, див патриотизъм, почти самоубийственото постоянство и омразата към врага, от друга. Укреплението Пунталес е очевиден пример за това. Гарнизонът му живее кажи-речи погребан под непрекъснатия френски огън, но не престава да отвръща непреклонно на огъня, бомба след бомба.

Една от тях пада в този момент в съседното укрепление, близо до осемнайсетфунтовите оръдия. Черната бомба — почти се видя как долита — удря горния ръб на бруствера, рикошира и се търкулва до стената от пръст и чували, а фитилът, на път да я взриви, оставя димяща следа. Капитанът, който се е надигнал леко, за да я види къде пада, чува виковете на артилеристите от най-близкото оръдие, които се хвърлят на пода, поддържащ лафетите и се скриват, където сварят. После, докато Дефосьо скрива глава и се свива до амбразурата, експлозията разтърсва укреплението и цели лопати пръст, съчки и отломки се посипват отвсякъде. Още вали пръст, когато наблизо се понася разтърсващ, протяжен рев. Когато капитанът отново изправя глава, вижда как неколцина мъже носят този, който вика: артилерист, чийто чукан на бедрото — останалата част на крака липсва, — оставя кървава диря след себе си.

— Без милост с тези бандити! — крещи лейтенант Бертолди, надигащ се сред артилеристите, за да им вдъхне кураж. — Око за око!… Да отмъстим за другаря!

Добри момчета, казва си Дефосьо, виждайки как войниците се групират около оръдията, зареждат, прицелват се и стрелят пак. При всичко, което са преживели и всичко, което ги очаква, все още са способни да си дават едни другиму кураж, като показват характерното за френския войник смело примирение пред неизбежното. Дори след година и половина, натикани в една помийна яма, пагубна за живота и надеждите, каквато е Кадис — задникът на Европа и язвата на Империята, образ на проклетата бунтовна Испания, смалена до един непревземаем остров.

Сега огънят от батареята зачестява — човек трябва да разтваря широко устата си, за да не му заглъхнат ушите, — а Пунталес едва се различава сред прахоляка, вдиган от вражеските попадения, едно след друго, докато неговите оръдия млъкват за кратко.

— Правим, каквото можем, капитане.

Като изтупва праха от мундира си, гологлав, със скептична усмивка между мръсните руси бакенбарди, лейтенант Бертолди е дошъл до амбразурата, където се намира Дефосьо с далекогледа си. Повдига се малко на пръсти, за да види неприятелските позиции, после подпира гръб на бруствера и се оглежда на едната и на другата страна.

— Това е идиотско… Толкова шумотевица и прахоляк за нищо.

— Заповедта е да бием маноловците по цялата линия — отговаря Дефосьо примирено.

— И ние точно това правим, капитане. Но си губим времето.

— Някой ден жандармите ще ви арестуват, Бертолди. За пораженство.

Двамата военни се споглеждат, разменяйки си съучастнически, отчаяни гримаси. После Дефосьо пита как вървят нещата, а лейтенантът, който току-що се е завърнал от инспекция, рискувайки живота си сред грохота на обстрела — предишната обиколка е направил капитанът на зазоряване, — представя доклада си: един мъртъв и трима ранени в Кабесуела. Във форт Луис петима ранени, двама от тях на смъртно легло, и едно шестнайсетфунтово оръдие повредено. Що се отнася до ситуацията във вражеските позиции, никой не знае каква е тя.

— Постоянно ни показват среден пръст — заключава той. — Така предполагам.

Дефосьо отново използва далекогледа. По провлака, между Пунталес и града, забелязва движение на коли и хора, вървящи пеша. Сигурно става дума за керван с многоброен ескорт, осигуряващ снабдяването на Острова. Или пък подкрепления. Предава инструмента на Бертолди, като му указва посоката, а онзи затваря едно око и залепя другото на лещата.

— Да стрелят по тях — казва му капитанът. — Бъди така добър.

— На вашите заповеди.

Бертолди връща далекогледа и се отдалечава към двайсет и четирифунтовите оръдия. Съвсем непринудено Симон Дефосьо оставя извън този шумен — и абсурден, както се струва и на него, и на помощника му — водовъртеж, скъпоценните „Вилантроа-Рюти“. Като бдителен родител, който пази децата си от дебнещите ги опасности и премеждия в света, капитанът държи настрани от артилерийския дуел „Фанфан“ и другите десетинчови гаубици, които използва при обстрелването на Кадис. Тези блестящи и много деликатни съоръжения, специализирани в конкретната функция да печелят обсег, тоаз по тоаз, към сърцето на града, не могат да хабят добре излетите си бронзови тела, положението и оперативния си живот — за изобретенията от този вид той е ограничен, изложен винаги на опасността от някоя незабележима пукнатина или минимален пропуск при изготвяне на сплавта, в усилия, чужди на мисията, за която са били създадени. Затова още в самото начало на двустранния обстрел по цялата линия, сержант Лабиш и хората му са се заели предимно с изпълнение на инструкциите на Дефосьо за този род ситуации: да натрупат повече чували с пръст и вършини около гаубиците и да ги покрият с дебели платнища, за да ги предпазят от праха, камъните и рикошетите. И всеки път, когато наблизо пада бомба, заплашваща да улучи редута и да свали оръдията от техните лафети, капитанът чувства как сърцето му се свива тревожно при мисълта, че някое от тях може да излезе от строя. Иска му се това хаотично и абсурдно бомбардиране да свърши, животът на обсадени и обсаждащи да се върне към обичайния си ритъм, а той да може да се занимава с единственото, което го интересува: да спечели онези двеста тоаза, които на плана в бараката му все още разделят точките на максимален обсег на бомбите, паднали в Кадис — кулата „Тавира“ и улица „Сан Франсиско“ засега, — от камбанарията на църквата на площад „Сан Антонио“.

[1] Връх на мачта. — Б.р. ↑

[2] Охлювката — от caracol (исп.) — охлюв. — Б.пр. ↑

[3] Тъкана нагръдна лента, презраменник. — Б.р. ↑

[4] Свещената Пещера (исп.). — Б.пр. ↑

9.

Оловносиво небе. Поносима температура. Над наблюдателниците на града есента носи на запад раздрани, мръсни облаци.

— Имам проблем — казва Мулата.

— Аз също — отговаря Грегорио Фумагал.

Изучават се мълчаливо, преценявайки сериозността на току-що чутото. И последиците за собствената си сигурност. Такова поне е впечатлението на Фумагал. Не му харесва начинът, по който контрабандистът се усмихва, докато върти глава и се взира ту на една, ту на друга страна, оглежда хората, които се движат между сергиите на пазара на площад „Сан Хуан де Диос“. Усмивката му е иронична, подобна по-скоро на лека гримаса. Ако мислиш, че имаш проблеми, сякаш намеква онзи, изчакай да научиш моите.

— Кажете вие пръв — казва накрая Мулата с уморен тон.

— Защо?

— Моята история е дълга.

Ново мълчание.

— Гълъбите — подхвърля предпазливо препараторът.

— Какво става с тях? — другият изглежда изненадан. — Последния път ви донесох три кошници с дванайсет — прави дискретен жест, посочвайки близката Пуерта де Мар и другия край на залива. — Отгледани точно там, белгийска порода… Предполагам, че са достатъчни.

— Грешно предполагате. Една котка се напъха в гълъбарника. Не зная как, но го направи. И добре се е нагостила.

Контрабандистът гледа Фумагал невярващо.

— Котка?

— Да. Остави живи само три.

— Пустата му котка… Същинска патриотка.

— Не е смешно.

— Сигурно вече е препарирана. Или скоро ще бъде.

— Не успях да я хвана.

Фумагал забелязва, че Мулата го гледа накриво, сякаш се пита дали онзи говори сериозно, докато двамата правят няколко крачки, без да продумат. И той си задава същия въпрос. Сутринта преваля и в пространството между пристанището и кметството отеква шум на човешки гласове, смесващи акценти от целия Иберийски полуостров, от испанските владения отвъд океана и от чужди страни: бежанци от различни прослойки, жени от Кадис с кошници под ръка, които си хапват скариди от книжни фунийки, носачи, натоварени с кошници с плодове и пакети, икономи, заети с ежедневния пазар, мяркат се тореадорски шапки, шапки с извита нагоре периферия и ниско дъно, цилиндри и широкополи шапки или кърпи за глава, сини и кафяви моряшки куртки.

— Не разбирам защо се срещаме тук — отбелязва кисело препараторът. — Това не е безопасно място.

— Бихте предпочели да се срещнем у вас ли?

— Разбира се, че не. Но мястото…

Мулата свива рамене. Облечен е както обикновено: платнени обувки с плетени подметки и отворена на гърдите риза, с широк панталон и без чорапи. В ръка носи голям чувал от груб плат. Небрежното му облекло изглежда странно редом с шапката и кафявия сюртук на Фумагал.

— Така, както стоят нещата, това място е най-доброто.

— Нещата ли? — препараторът се извръща към него с безпокойство. — Какво искате да кажете?

— Това, което казвам. Нещата.

Правят няколко крачки. Мулата мълчи. Задоволява се да пристъпва в плавния ритъм на ленивата си африканска походка. Фумагал се чувства неудобно — винаги е ненавиждал физическия контакт с другите — и се опитва да се държи настрани от навалицата, която се трупа край изложените стоки. Мирише на дим от олио откъм сергиите с пържена риба, намиращи се в близост до тези, откъдето се носи мирис на влага, на риба и всякакви морски дарове, изложени под навеси от стари платна. По-нататък, залепени за фасадите на къщите, са сергиите със зеленчуци и месо — най-често свинско, сланина, мас, живи кокошки и късове говеждо, докарани от Мароко. Всичко идва отвън с кораби, разтоварва се в пристанището и на брега на провлака откъм Атлантика — в Кадис не се обработва и педя земя, нито пък се гледа добитък. Няма място за това.

— Споменахте за проблем — казва накрая препараторът.

Дебелите устни на другия мъж се свиват в неприязнена гримаса.

— Нещо шапката ме стяга.

— Моля?

Мулата посочва зад гърба си, към Пуерта де Мар, като че ли някой върви като залепен зад него.

— Дишат ми във врата.

Фумагал снишава глас.

— Дишат ви във врата?… Какво искате да кажете с това?

— Навъртат се около мен, разпитват за мен.

— Кой?

Отговор няма. Мулата е спрял пред сергия, на която рибите се блещят с бели очи. Набръчква широкия си нос, сякаш вдъхва миризмата.

— Затова предпочитам да се срещнем тук — казва накрая. — Показвам, че нямам нищо за криене.

— Луд ли сте?… Може би ви следят и в момента.

Контрабандистът накланя глава настрани, премисляйки възможността, а после се съгласява много спокойно.

— Не казвам, че е невъзможно. Но нали може да се срещаме по невинен повод. Вие сте ми поръчали животно за колекцията си, например… Погледнете. Нося ви един американски папагал, доста добър.

Отворил е чувала и показва съдържанието му, като го вади, за да го покаже и на евентуалните следящи очи: средно голяма жълта човка, тялото е дълго около петнайсет инча, с тревистозелено оперение, отстрани с червени пера. Фумагал разпознава вида, това е Chrysotis, папагал от Амазония или Мексиканския залив. Добър екземпляр.

— Мъртъв, както вие предпочитате. Без отрова, която да го повреди. Тази сутрин му забих игла в сърцето или близо до него.

Връща птицата в чувала и му го подава. Подарък е, добавя той. Този път няма да плащате. Препараторът се озърта скришом. Не вижда никой подозрителен сред тълпата, който да ги следи. Или поне никой не изглежда така.

— Можехте да ме предупредите писмено — възразява той.

Мулата криви устни без притеснение.

— Забравяте, че мога да пиша само името си и почти нищо друго… Освен това и през ум не ми минава да оставям хартии тук и там. Никога не можеш да бъдеш сигурен.

Сега Фумагал поглежда назад, там, където пазарът близо до Пуерта де Мар и стеснението на „Бокете“ се превръща в базар за стари дрехи и вещи от корабите, поочупен порцелан от Източните Индии, глинени и калаени съдове, моряшки принадлежности и различни вехтории. От другата страна на площада, на вратата на пивница, разположена на ъгъла с улица „Нуева“ и посещавана от корабовладелци и капитани на търговски кораби, няколко добре облечени мъже четат вестник или наблюдават хорската суетня.

— Излагате ме на опасност.

Мулата цъка с език. Не е съгласен.

— В опасност сте отдавна, сеньор. Като мен… Това си е част от занаята.

— И за какво ви е потрябвало да ме викате на среща сега?

— За да ви кажа, че вдигам гълъбите.

— Какво казахте?

— Че се омитам… Оставате без връзка с онези оттатък.

Препараторът трябва да измине няколко крачки, преди да осмисли последното. Внезапно го обзема неприятното усещане, че нещо тъмно надвисва над него. Една нова самота, неочаквана и опасна. Въпреки че е със сюртук, закопчан догоре, чувства хлад.

— Нашите приятели знаят ли това?

— Да. И са съгласни. Поръчаха ми да ви кажа, че те ще се свържат с вас… И да продължите да им изпращате сведения, ако можете.

— И откъде знаят, че не следят и мен?

— Не знаят. Във всеки случай, ако бях на ваше място, бих изгорил всякакви компрометиращи хартийки. За всеки случай.

Фумагал мисли трескаво, но не е лесно да изчисли рисковете и вероятностите. Да премери бъдещите си сили. Мулата досега е бил единствената му връзка с външния свят. Без него до голяма степен ще остане ням и сляп. Без указания, изоставен на собствената си съдба.

— Допускат ли възможността аз също да пожелая да се махна от Кадис?

— Оставят на вас да решите. Въпреки че предпочитат да останете на поста си, разбира се. Да останете тук, докато е възможно.

Препараторът размишлява, загледан в сградата, където заседават градските съветници — там се вее жълто-червеното знаме на Кралската армада, което сега използват всички, дори да не са свързани с флота. Да заспи зимен сън, като мечка, без да помръдне с пръст, докато не изпратят друга свръзка. Да се погребе, докато всичко се върне към нормалното си състояние. Въпросът е колко време ще изтече, докато се случи това. И какво ще стане в Кадис междувременно. Несъмнено той не е единственият агент тук, но това не му върши никаква работа. Винаги е действал така, сякаш е сам.

— Мислите ли, че ще остана?

Другият мъж отново цъква безразлично с език. Спрял се е пред сергия, на която има разхвърляни сапуни за бръснене, кибрит, джобни огледалца и друга евтина стока.

— Какво ще правите вие не е моя работа, сеньор. Всеки постъпва съгласно желанията си. Моето е да се махна оттук, преди да ми сложат желязна верига на врата.

— Без гълъби не мога да се свързвам. Всеки друг начин е бавен и опасен.

— Ще гледам да направя нещо. Не вярвам да има трудности в това отношение.

— Кога мислите да си тръгнете?

— Веднага щом мога.

Оставяйки площада зад гърба си, двамата мъже се спират на ъгъла на улица „Сопранис“, под кулата на „Мисерикордия“. На вратата на кметството един часови от градската милиция със затъкнат щик на пушката, кръгла шапка и бели гамаши, се е подпрял на една от колоните на арките, с не особено войнствена стойка, и разговаря с две млади жени.

— Е, добре — казва Мулата. — Това е сбогуване.

Гледа с необичайно внимание препаратора, а на последния не му е трудно да отгатне за какво мисли. За убежденията, предполага Фумагал. За предаността, един Бог знае кому. От гледна точка на Мулата, практичен и меркантилен, цялото злато на света не би могло да го обезщети за нещо подобно.

— Ако бях на ваше място, бих се махнал, без да се двоумя — добавя изведнъж контрабандистът. — Кадис става опасен. Знаете поговорката: веднъж стомна за вода, втори път стомна за вода… Най-голямата опасност не е човек да бъде хванат от военните или полицията. Спомнете си за оня нещастник, как го нагласиха само, налагаха го до смърт, после го обесиха надолу с главата.

От пресния спомен устата на препаратора пресъхва. Един нещастен бежанец беше обвинен с крясъци на улицата, че е френски шпионин. Преследван от тълпата, без да успее да се скрие, той беше умъртвен с удари с тояги и трупът му беше изложен пред манастира на капуцините. Дори не се разбра как се казва.

Мулата мълчи. Кривата му усмивка вече не е нахална, както обикновено. По-скоро е замислена. Или заинтригувана.

— Вие ще решите какво ще правите. Но ако искате мнението ми, бих казал, че прекалено дълго предизвиквате съдбата.

— Кажете им, че засега оставам.

За първи път откакто се познават, другият поглежда Фумагал с някакво подобие на уважение.

— Е, добре — казва той накрая. — В крайна сметка, става дума за вашата глава, сеньор.

Тържествено, това е думата. От картината, окачена под балдахин над един празен трон зад масата на президиума в „Сан Фелипе Нери“, с двама неподвижни гвардейци от двете страни, сред йонийски гипсови колони и позлатен картон, младият Фернандо VII председателства събранието — с тревожно и неприветливо изражение според впечатлението на Лолита Палма. Централният олтар, както и страничните, са покрити със завеси. От двете разположени амфитеатрално трибуни, депутатите един след друг излизат, за да се изказват между разположените в два полукръга скамейки и дивани. Макар че на трибуната се сменят коприна и сукно, раса и светски одежди, модни дрехи и старовремски кройки, преобладава строгостта на черното и сивото, характерни за достопочтените люде, които представят в кадиските кортеси полуостровна и отвъдокеанска Испания.

Лолита Палма присъства за първи път на сесия на кортесите. Носи много тъмновиолетова рокля, фин кашмирен шал, английска шапка от плат с прибрани към лицето краища на периферията, завързана с панделка под брадичката. Ветрилото е черно, китайско, с нарисувани на него цветя. Обикновено тук не се допускат дами, но днес е изключителен ден и тя е дошла, при това поканена от приятели депутати: американеца Фернандес Кучийеро и Пепин Кейпо де Ляно, херцог Де Торено. Вълнува я пламенната тържественост, с която протича всичко, живият тон на изказванията и сериозността, с която председателят ръководи дебатите. Те се отнасят не само до текстове от конституцията, подготвяна от събранието, но и до войната и други правителствени въпроси, тъй като кортесите представляват — или поне претендират да представляват — отсъстващия крал, който е глава на нацията. Днес се води дебат за правото на свободна търговия, което британската корона изисква да получи за пристанищата на испанските владения в Америка. Затова Лолита е решила да приеме поканата и да полюбопитства малко: въпросът я засяга отблизо. Придружават я, освен другите познати от търговския свят на Кадис, двамата Санчес Гинея, баща и син. Всички заемат места на трибуната за гости, срещу тази на дипломатическото тяло, където са британският посланик Уелсли, пълномощният министър на Кралството на Двете Сицилии, посланикът на Португалия и папският нунций — никейският архиепископ. Няма прекалено много публика в горните галерии на храма, предназначени за простолюдието: най-горната е празна, а в централната има трийсетина души, повечето хора от нисшите съсловия с неугледен вид, някой и друг бежанец, както и редактори на вестници, които слушат внимателно и ползвайки излязлата наскоро на мода система за бързопис — стенографията, си записват за какво се говори.

Едно нещо е верността, дължима на добронамерени съюзници и друго — да се съобразяваме сляпо с чужди търговски интереси, така се говори в залата. Има думата валенсианският депутат Лоренсо Виянуева — Мигел Санчес Гинея съобщава на Лолита имената, които не са й известни: духовник с умерено реформистки убеждения, късоглед, с приятни маниери. Свещеникът заявява, че споделя тревогата, вече изразена от колегата му сеньор Аргуейес, от свободната контрабанда, която в замяна на помощта си за Испания във войната срещу Наполеон и под претекст, че сътрудничи на умиротворяването на разбунтувалите се провинции в Америка, Англия практикува от доста време по пристанищата на онзи континент. Виянуева се опасява, че изискваните от Лондон търговски договорености ще навредят непоправимо на испанските интереси отвъд океана. И прочее, и прочее.

Лолита, продължавайки да слуша внимателно, отбелязва, че в събранието има много духовници; и че мнозина от тях, въпреки своя сан, са привърженици по-скоро на даването на някои права на народа, отколкото на абсолютната кралска власт. Така или иначе, цял Кадис знае, че с изключение на малцината с крайни убеждения — радикалните реформатори от едната страна и непримиримите монархисти от другата, — позициите на голямата част от депутатите са гъвкави: в зависимост от обсъжданите въпроси, те биват различни и често противоречиви, като понякога се достига до значителни идеологически парадокси. В общи линии, повечето се изказват в полза на реформите, независимо от извечната им привързаност към католицизма и монархическата институция. От друга страна, в либералната атмосфера, присъща на Кадис, привържениците на даване на свободи на народа се радват на повече симпатии, отколкото защитниците на абсолютната власт на краля. Това позволява на първите — които при това са и по-впечатляващи оратори — да налагат с лекота вижданията си и да поставят съперниците си под силния натиск на общественото мнение в един град, чиито жители започват да клонят към радикалните възгледи в резултат на войната, а простолюдието може да стане опасно, излизайки извън контрол.

Тази е и причината, поради която някои щекотливи въпроси се обсъждат на закрити заседания. Лолита е наясно, че проблемът с англичаните и Америка е от онези, които се разглеждат при затворени врати. Това поражда слухове и безпокойство, на които днес се цели да се сложи много умело точка с тази открита сесия. При все това полемиката е по-разгорещена от предвиденото. Току-що е взел думата херцог Де Торено, за да покаже разлепен по стените в града памфлет със заглавие „За разорението на Америка, предизвикано от свободната търговия с чужденците“. В него се критикуват улесненията, дадени на английските търговци и английските кораби и се нападат американските депутати в кортесите, които настояват за отваряне на всички пристанища и свободна търговия. Но хората от испанските градове, които биха били основните ощетени, трябва да бъдат изслушани, казва се в памфлета. Техните интереси са други.

— Те имат право — завършва младият мъж, като вдига високо памфлета. — Защото нашата търговия ще плати, и вече е започнала да плаща, непоносимата цена на отстъплението от позициите ни в Америка.

Думите му предизвикват ръкопляскания в галерията и сред гостите. Лолита също има желание да аплодира, макар че се сдържа, като се поздравява за въздържаността, когато председателят, удряйки камбанката, призовава към ред и заплашва да опразни галериите.

— Вижте лицето на сър Хенри — прошепва Мигел Санчес Гинея.

Лолита поглежда към английския посланик. Уелсли седи неподвижно на мястото си, бакенбардите му са потънали в яката на сюртука от зелено кадифе, привел е глава към преводача, превеждащ му тихо изразите, които не разбира добре. Изражението му е кисело, както обикновено, въпреки че този път е основателно, казва си тя. Не е много приятно да чуеш как изразяват съмненията си в теб съюзниците, към чието консервативно крило, противопоставящо се на политическите реформи и на идеята за патриотично възраждане, той насочва тихомълком всичките си усилия и златото на правителството си. Начинът, по който Лондон бойкотира всички инициативи на кортесите, укрепващи националния суверенитет на Испания, външното й влияние или контрола върху американския бунт, често граничи с безочието.

— Не са могли да купят всички.

Сега се изказват някои американски депутати и един от тях е Хорхе Фернандес Кучийеро. Лолита, която никога не е виждала приятеля си да говори публично, следи с интерес изложението му. Последният защитава красноречиво спешната необходимост да се промени търговската система на испанските отвъдморски територии, изправена пред тройна необходимост: да удовлетвори британските съюзници, да удовлетвори и застъпниците на спешни реформи отвъд океана и да осигури аргументи в подкрепа на онези, които, верни на Испания, се противопоставят на въстанията за независимост. Затова е необходимо, добавя той, да се отменят някои от законите на Индиите, несъвместими със свободите, които времената налагат.

— Ако тези кортеси — додава човекът от Рио де ла Плата, — възвестят принципа на равенството между европейските и американските испанци, то ще стане очевидно едно: на европейците се позволява свободната търговия с Англия и поради същата причина това трябва бъде позволено и на нас, американците… Не става дума, сеньори, за нещо друго, освен поставянето на законова основа на онова, което там е ежедневна и нелегална практика.

Друг американски депутат взема думата, за да подкрепи колегата си, а именно представителят на вицекралството Нова Гранада Хосе Мехия Лекерика — просветен и прозорлив човек с приятна външност, говори се, че е масон, — който описва в мрачни краски как неотстъпчивостта на метрополията по отношение на интересите на колониите налива масло в тлеещото огнище на войната в неговата родина, както в Рио де ла Плата, така и във Венесуела и Мексико, където залавянето на бунтовния свещеник Идалго — всеки ден в Кадис се очаква новината за екзекуцията му, — не гарантира според него края на безредиците. Далеч не гарантира нещо подобно.

— Изходът, за да се попречи на разпадането на нашата обвързаност или поне то да се отсрочи — заключава той, — е в това да се отпусне въжето, а не да се опъва, докато се скъса.

— А нас кучета ни яли — мърмори гневно Мигел Санчес Гинея.

Лолита Палма си вее с ветрилото, силно заинтригувана, без да изпуска и дума от дебата. Струва й се напълно естествено, че Фернандес Кучийеро, Мехия Лекерика и другите американци гледат да оправят собствения си дом. Както и че по въпроса за правата на народа не само реакционните, но и умерените депутати подкрепят безусловно англичаните, които се приемат като гаранти на кралската власт и религията срещу революционните бълнувания. Но също така знае, че от гледна точка на Кадис, Мигел Санчес Гинея има право: равенството с англичаните в търговията ще доведе до разоряването на испанските пристанища на полуострова. Размишлява върху това, докато слуша друг депутат, арагонеца Маняс, който взема думата, за да пита дали тези предложения включват свободен достъп на англичаните до търговията с Филипините, като припомня мимоходом, че конкуренцията с китайските коприни може да съсипе валенсианските, макар последните да са с по-добро качество. Фернандес Кучийеро иска думата и настоява разпалено, че англичаните и северноамериканците вече са проникнали там, като отдавна търгуват незаконно.

— Става дума само — резюмира той — да се превърне съществуващата контрабанда в законна дейност. Да се приеме и урегулира неизбежното.

В следващи изказвания още американски депутати подкрепят мъжа от Рио де ла Плата, същото прави и каталунският консерватор Капмани, който е считан почти за говорител на английския посланик в кортесите. После взема думата друг депутат, за да предложи възможността да се даде съгласие Англия да търгува в Америка само за ограничен период от време и Маняс отговаря, гледайки нарочно към трибуната на дипломатите, че думите „ограничено време“ са непознати на англичаните. Ето го Гибралтар, не е необходимо да се отива по-далеч в търсене на пример. Или пък си спомнете за Менорка[1].

— Нашата търговия — настоява той категорично, — нашата индустрия, нашият флот никога няма да се съвземат, ако се позволи на чужденците да превозват стоки със собствени кораби до нашите владения в Америка и Азия… В такъв смисъл всяка сесия забива нов пирон в ковчега на испанските пристанища… Запомнете какво ви казвам, сеньори: градове като Кадис просто ще изчезнат от картата.

Сред аплодисменти — този път Лолита Палма не устоява и се присъединява към тях — Маняс добавя, че има писма от Монтевидео, доказващи, че Англия предоставя помощ на въстаниците от Буенос Айрес — когато чува това, посланик Уелсли се размърдва неловко на мястото си, — че във Веракрус англичаните са настояли да бъде натоварено мексиканско сребро на стойност пет милиона песо и че независимо от войната срещу Наполеон британското правителство никога няма да престане да насърчава откъсването на отвъдокеанските провинции, чиито пазари е решено да контролира. Накрая сред шум от одобрителни възгласи и възражения, арагонецът довършва изказването си, определяйки такова поведение като нетърпим шантаж — дума, в резултат на която по пейките на депутатите и сред публиката се надига ропот, надвисва скандал, и в този момент английският посланик, с високомерно изражение, се надига рязко и излиза. Сеньор председателят слага край на всичко, удряйки камбанката си, преустановява заседанието и обявява почивка, като предупреждава, че ще подновят заседанието при закрити врати. Публика и депутати излизат, разговаряйки оживено, и охраната затваря вратите.

На улицата, сред групички, обсъждащи разгорещено дебата, Лолита и Санчес Гинея отиват при Фернандес Кучийеро, който стои заедно с Мехия Лекерика и други американски депутати. Всички спорят, изказвайки се за или против казаното.

— Тяхната нова система ще бъде нашето разорение, сеньор — Мигел Санчес Гинея напада остро и враждебно човека от Рио де ла Плата. — Ако нашите сънародници от колониите имат директен достъп до чуждите пристанища, то ние, испанските търговци, не бихме могли да се конкурираме с техните цени. Не си ли давате сметка?… Това ще ни принуди да поемаме повече рискове, да правим по-големи разходи и в крайна сметка разори… Това, което вие и вашите сънародници предлагате, е убийствен удар за нашата търговия, краят на последните останки от флота ни, окончателно сриване на Испания, въвлечена във война, лишена от индустрия и от селско стопанство.

Фернандес Кучийеро отрича енергично. На Лолита Палма днес й е трудно да познае учтивия, почти стеснителен млад мъж, когото е приемала в дома си. Разискваната тема му вдъхва достойна самоувереност, непозната досега солидност. И твърдост.

— Не аз го предлагам — отвръща той. — Вие говорите с човек, който въпреки месторождението си е съхранил верността си към испанската корона. Не приемам бунта на хунтата в Буенос Айрес, както знаете… Но времената и историята повеляват да стане така. Испанска Америка има свои нужди, но се оказва безпомощна да ги задоволи. Креолите искат своята законна и свободна част от печалбата, бедните искат да излязат от нищетата. Но сме със завързани ръце от една остаряла система, на която държи Полуострова и която вече нищо не решава.

Улица „Санта Инес“ е пълна с хора, които спорят за изказванията по време на заседанието, преминават от една групичка в друга, влизат и излизат от близката гостилница, където някои депутати използват времето, за да похапнат нещо на крак. Групата около американците продължава да стои при стълбите на храма. Тя е най-многочислена и в по-голямата си част се състои от местни търговци. По лицата им се чете безпокойство, а в някои случаи и открита враждебност. Самата Лолита не храни особена симпатия към тях след чутото тази сутрин за търговията и англичаните, защото би се оказала доста засегната. Бъдещето на „Палма и синове“ също е заложено тук.

— Вие само искате да престанете да плащате данъци — отбелязва някой. — Да изземете търговията.

Много спокойно, с една ръка в джоба, Фернандес Кучийеро се обръща към този, който е произнесъл репликата.

— Във всеки случай това би било законно — отговаря той. — Същото стана в тринайсетте английски колонии в Северна Америка. Всеки се бори за подобряване на състоянието си, а непреклонността е лош съветник… Но не се заблуждавайте. Бъдещето не може да бъде спряно. Многозначително е, че някои лоялни правителства в американските колонии, които преди се обявяваха за части от Испания и възразяваха срещу оскъдното си представяне в тези кортеси, сега определят себе си просто като колонии. От тук до решението да възвестят независимостта си има само една много малка крачка. Но вие изглежда не си давате сметка за това… Онова, което се случва в моята родина, е добър пример. Тук чувам единствено да си върнем Буенос Айрес, не да вникнем в причините за въстанието и да решим проблемите.

— Има и такива, които са верни на короната, сеньор. Като остров Куба, вицекралството Перу и още толкова други.

Сега говори Хосе Мехия Лекерика. Лолита Палма го познава, защото двамата имат общо влечение към ботаниката. Няколко пъти са се срещали в дома на магистрата Кабрера, в градината при Хирургическия колеж или в книжарниците на „Сан Агустин“. Депутатът има славата на философ, привърженик на френските философски идеи и на равенството между местните жители и жителите на испанските колонии в Америка, освен това — това го знае целият град, — живее на улица „Аумада“ с Хертрудис Саланова, красива жена от Кадис, с която не е венчан. Лолита ги е виждала да се разхождат под ръка, без всякакво притеснение, по площад „Сан Антонио“ и по „Аламеда“. Тъй като героят на този роман е ярка звезда на политическия небосклон на Кадис, тази връзка е една от любимите пикантни теми за обсъждане на местните сбирки.

— Не се заблуждавайте — възразява Мехия с лек акцент на човек, роден в Кито. — Страхът от възможни бунтове на индианците и негрите роби все още възпира мнозина в Америка. Тези хора виждат в законната власт на испанската монархия гаранция за ред… Но ако се почувстват достатъчно силни, за да се справят с проблема сами, нещата при тях също ще се променят.

— Просто има нужда от твърда ръка — намесва се изведнъж някой. — Бунтовниците да бъдат принудени да приемат законната власт… Да се възползват от френското нашествие и отвличането на краля, за да се опитат да постигнат независимост, това е нелоялност и безсрамие!

— Извинете, но не е така — казва американецът. — Това е шанс. Самият хаос, в който се намира Испания, улеснява нещата… Дори тук няма съгласие относно това как да се води войната, а нашите генерали, регентството и хунтите, непрекъснато си разменят взаимни обвинения!

Настава всеобщо, напрегнато мълчание. Лолита вижда как хората се споглеждат. Самият Мехия изглежда осъзнава, че е отишъл твърде далеч: махва с една ръка във въздуха, като че ли да изтрие последните си думи.

— И това го казвате вие, които сте депутати в кортесите — отбелязва с горчивина Мигел Санчес Гинея.

Американецът се обръща към последния, чийто баща го потупва леко по ръката, за да го предупреди да не отива по-далеч.

— Именно заради това, сеньор — отвръща малко високомерно. — За да не ни осъди един ден Историята.

Един от креолите надига глас. Лолита го познава. Казва се Игнасио Бискаино: търговец на кожи, разорен заради въстанието в Ла Плата.

— Всичко това е заговор с англичаните, за да ни изхвърлят от Америка!

Мехия се усмихва презрително и обръща гръб, сякаш последното не заслужава отговор. Тогава Хорхе Фернандес Кучийеро се обръща към разярения Бискаино:

— Дори това не е — поправя го той спокойно. — В действителност малцина там биха били готови да стигнат толкова далеч. Това е просто дефект на системата… Катастрофата на една остаряла администрация, инертна и съсипана от войната, която може да доведе до това да се разкъсат братските връзки, които трябва да свързват нас, испанците от двата свята.

Другият пронизва креола с поглед.

— Още ли дръзвате да се наричате испанец?

— Естествено!… Затова оставам в Кадис със своите колеги, представяйки двете си родини. Затова работя за една добра Конституция за двата бряга, която да направи свободни хората и тук, и там, да сложи край на привилегиите на една безделничеща аристокрация, на една некадърна администрация и едно прекомерно овластено и често невежо духовенство. Затова споря с вас така охотно… Опитвам се да ви накарам да разберете, че ако връзката се скъса, то това ще бъде завинаги.

Вратите на „Сан Фелипе Нери“ се разтварят. Заседанието ще продължи, този път без публика по трибуните. Мигел Санчес Гинея вдига пръст, решен да добави нещо, преди американските депутати да си тръгнат, но един глух, близък гърмеж разтърсва земята и околните сгради и прекъсва разговорите. Като всички останали, и Лолита Палма се обръща към кулата Тавира. Малко по-нататък, над сградите, се издига облак прах с цвят на охра.

— Тази падна близо — казва търговецът на кожи.

Групичките се разпиляват и хората се разбягват от средата на улицата, търсейки защита край стените на близките къщи. Някой отбелязва, че бомбата е избухнала на улица „Вестуарио“ и е сринала една къща. Ускорявайки крачка, Лолита се отдалечава в обратна посока, вървейки подръка с дон Емилио Санчес Гинея. Мигел върви след тях. Поглеждайки назад, тя вижда как депутатите, с достойнство и без да губят присъствие на духа, се отправят бавно и непринудено към широкото стълбище на храма.

* * *

— Мисля, че би трябвало да слезете за момент, сеньор комисар.

Рохелио Тисон оставя на масата документите, които чете и поглежда помощника си: внушителна, шест стъпки висока фигура, застанала на прага.

— Какво има?

— Номер осем. Онова, което казва, може да ви заинтересува.

Полицейският комисар става и излиза в коридора, а Кадалсо услужливо се отмества, за да му направи място и да го пусне да мине пред него. Тръгват един след друг към стълбището в дъното, под една прашна капандура, през която може да се види улица „Мирадор“, а старият дървен под скърца под стъпките им. Тъмната спирала на витата стълба потъва в пода, слизайки до подземието, където са килиите. Щом стигат долу, Тисон закопчава сюртука си. Въздухът е влажен и хладен. Светлината, която влиза през тесните, покрити с решетки бойници, разположени високо в стените, не е достатъчна, за да смекчи неприятното усещане, породено от тясното, затворено пространство.

— Какво казва?

— Признава за преминаванията от бряг на бряг, сеньор комисар. Но има още една подробност.

— Важна ли е?

— Може би.

Тисон клати скептично глава. Кадалсо, с маниерите си на тъпоумен, лишен от въображение копой, е от хората, които винаги правят едно и също. Това дава гаранции за дословното изпълнение на инструкциите, но също така предполага известни ограничения. Помощникът далеч не е гений, когато трябва да се установи кое е важно и кое — не. Все пак, човек никога не може да бъде сигурен.

— Разпитът продължава ли?

— Вече почти два часа.

— Да му се не види… Издръжлив е този тип.

— Вече започва да се огъва.

— Надявам се този път да не го изпуснете като онзи от улица „Хуан де Андас“… Ако онова се повтори, ти и колегите ти ще чукате камъни в затвора в Сеута. Кълна се.

— Не се безпокойте, сеньор комисар — Кадалсо свежда мрачно глава, като бито, но вярно куче. — Не е от разговорливите, но няма проблеми.

— Дано да е така.

Минават по коридора с килиите, чиито дървени врати — с изключение на тази на номер 8 — са затворени и подсигурени с големи катинари, после прекосяват голямо, обширно помещение, където един пазач, седнал на ниско столче, стреснато се изправя, когато вижда комисаря. По-нататък шумът на стъпките им отеква по друг, по-тесен коридор, с мръсни, олющени стени покрити с паяжини. В дъното има една врата, която Кадалсо отваря с лакейска любезност и щом прекрачва прага й, Рохелио Тисон се озовава в стая без прозорци, мебелирана с маса и два стола и осветена от голяма лоена свещ, поставена във фенер, висящ от тавана. В единия ъгъл има ведро с мръсна вода и една кърпа.

— Остави вратата отворена, за да се проветри малко.

На масата има човек, гол до кръста, проснат по гръб на дъската, така че слабините му са точно на ръба й. Голият торс виси в празното пространство, извит назад, а главата е на две педи от земята. Затворникът е с оковани на гърба ръце и двама яки агенти се занимават с него. Единият, седнал на масата, го държи за бедрата и краката. Другият стои прав и следи операцията. Би било добре господа депутатите от кортесите да видят това, казва си Тисон, усмихвайки се криво на себе си. С техните там лични свободи и прочее. Хубавото на масата е, че не оставя следи. В това положение човек сам се задушава. Въпрос на време е — с напрегнати дробове, смазани слабини и пулсираща в главата кръв. Като свърши, го изправяш и изглежда чист като сълза. Няма нито една гадна следа.

— Какво ново?

— Признава връзката си с французите — казва Кадалсо. — Признава, че е плавал до Ел Пуерто де Санта Мария, до Рота и Санлукар. Ходил е един път до Херес, да се срещне с висшестоящ офицер.

— За какво?

— За да даде сведения за положението тук. Пренасял е понякога пакети и писма.

— От кого?… За кого?

Мълчание. Агентите и помощникът на Тисон се споглеждат тревожно.

— Още не сме установили, сеньор комисар — обяснява предпазливо Кадалсо. — Точно това се опитваме да направим сега.

Тисон оглежда затворника. Негроидните му черти са изкривени от болка, под полуотворените клепачи се вижда бялото на очите му. Заловили са Мулата вчера вечерта, в Пуерто Пиохо, когато се е канел да отплава за другия бряг. Ако се съдело по денка с багажа, е нямал намерение да се връща обратно.

— Има ли съучастници в Кадис?

— Със сигурност — потвърждава убедено Кадалсо. — Но още не сме изтръгнали от него имена.

— Виж ти. Костелив орех, както виждам.

Тисон се приближава още малко и прикляква до главата му. Оглежда отблизо къдравата коса, широкия нос, наболата рядка брада. Кожата е мръсна и мазна. Мулата е отворил широко уста, като риба на сухо, чува се неговото хъркащо, насечено, затруднено дишане, хриповете от насилственото задушаване, долавя се кисел мирис на скорошно повръщане. Тисон преценява, че Кадалсо се е постарал да измие повърнатото, преди да се качи да го повика.

— И какво е това, за което казваш, че може да ме заинтересува? — пита той помощника си.

Кадалсо се приближава, след като разменя отново поглед с агентите. Онзи на масата продължава да държи краката на затворника.

— Две неща, които каза… Е, които ние изтръгнахме от него. Каза нещо за гълъби.

— Гълъби ли?

— Така изглежда.

— От тези, които летят?

— Не знам за други, сеньор комисар.

— И какво за тях?

— Гълъби и бомби. Мисля, че говори за пощенски гълъби.

Тисон се надига бавно. Несигурна, смътна мисъл пронизва съзнанието му. Една неясна, бегла идея.

— И?

— Ами в един момент каза: „Питайте онзи, който знае къде падат бомбите“.

— И кой е той?

— За това го разпитваме и ние.

Сега идеята заприлича на дълъг и тъмен коридор зад полуоткрехната врата. Тисон отстъпва две крачки назад, отдалечавайки се от масата. Прави го крайно внимателно, сякаш едно грубо, неуместно движение би могло да затвори тази пролука.

— Сложете го да седне на стол — нарежда той.

С помощта на Кадалсо агентите повдигат затворника, изтръгвайки от него вик на болка. Тисон забелязва, че той отваря и затваря очите си начесто, замаян, като че ли се събужда от транс, докато го влачат към стола. Когато го слагат да седне, с окованите на гърба ръце, и от двете му страни застава по един агент, Тисон придърпва другия стол, обръща го и сяда на него със скръстени ръце, подпрени на облегалката.

— Ще ти предложа нещо съвсем просто, Мулате. На тези, които работят за неприятеля, им надяват гаротата… А в твоя случай нещата са ясни.

Замълчава за момент, за да даде време на затворника да свикне с новото положение и кръвта да се отлее от главата му. Както и да осъзнае току-що чутото.

— Можеш да сътрудничиш — додава той след малко — и може би така ще спасиш главата си.

Другият мъж започва да кашля силно и раздиращо. Все още се задушава. Капки слюнка падат по коленете на Тисон, но това изобщо не го притеснява.

— Може би?

Тембърът на гласа е нисък, присъщ за расата му. А цветът на кожата му е интересен, казва си Тисон. Негър с бяла кожа. Сякаш са му махнали цвета със сапун и търкане.

— Това казах.

В погледа на другия проблясва искрица презрение. Наказанието явно не е било достатъчно за този бик, заключава комисарят. Но по-добре така, отколкото да ритне камбаната. Не му трябват нови срещи с интенданта и губернатора. Един чувал, хвърлен във водата, засега е достатъчен.

— Разправяй ги тези на майка си — казва Мулата.

Тисон му удря плесница. Силна, отривиста и болезнена, с отворена ръка и прибрани пръсти. Изчаква три секунди и го удря отново. Плесниците плющят като камшични удари.

— Внимавай какво говориш.

От една от широките ноздри на Мулата протичат сополи. Но той все още намира сили да изкриви леко устни във високомерна, нахална гримаса, която би трябвало да бъде усмивка, но малко се разминава с нея.

— Аз вече съм пътник, сеньор комисар. Така че не се морете с мен и не ме морете и мен.

— За това става дума — съгласява се Тисон. — Да не се изморяваме излишно един друг… Предлагам ти сделка — да ми разкажеш разни неща и да те оставим на мира, докато съдията не нареди да ти видят сметката.

— Цял съдия — за мен? Каква чест.

Нова плесница, която прозвучава отривисто и сухо като изстрел. Кадалсо пристъпва напред, готов също да се намеси, но Тисон го спира с жест. И сам може да се справи много добре. Тук се намира в свои води.

— Всичко ще си кажеш, Мулате. Не бързаме, както виждаш. Но мога да ти предложа нещо. Доколкото нещата зависят от мен, готов съм да съкратя процедурата… Бомби и гълъби… Следиш ли мисълта ми?

Другият мълчи и го гледа колебливо. На безочливото държание е сложен край. Тисон, който владее добре занаята си, знае, че не плесниците са причина за промяната. Те са само допълнение. Друго върши същинската работа. В такива случаи, свалянето на картите на масата може да има чудодейно въздействие, в зависимост от хората. А за някой средно съобразителен и вече разколебан човек няма по-убедителна карта от това да го накараш да погледне истината в лицето.

— Кой е човекът, който според теб знае къде падат бомбите?… И откъде го знае?

Отново настава мълчание, което се оказва много дълго, но Тисон е търпелив професионалист. Мулата се взира замислено в масата, а после поглежда комисаря. Очевидно е, че претегля краткото бъдеще, което го очаква. Преценява го.

— Защото такава му е задачата — казва накрая той. — Възложено му е да проверява местата, където падат, а после праща сведения за това… Той води сметката.

Тисон не иска да провали нищо, което е възможно или вероятно. Не иска да си прави и излишни илюзии. Не и по този въпрос. Говори така предпазливо, сякаш нарежда думи от фин кристал.

— А знае ли и къде ще паднат? Има ли поне някаква представа за това?

— Не знам. Възможно е.

Прекалено хубаво е, за да бъде истина, мисли си комисарят. Да улучиш с изстрел на сляпо, при това с чужд пистолет. Вероятно е само дим. Без съмнение учителят Барул би се изсмял и би си тръгнал с големите си, пружиниращи крачки, примирайки от смях. Шахматни етюди, сеньор комисар. Както обикновено, построени във въздуха. Всичко това е съшито с бели конци.

— Кажи ми името му, приятелю.

Казва го с непринудена мекота, като че ли въпросното име е просто някаква подробност. Тъмните очи на затворника срещат погледа му. Накрая се откъсват от него, отново изпълнени с нерешителност.

— Виж, Мулате… Вече каза, че той използва пощенски гълъби. Стига ми да проверя кои имат гълъбарници и това ще стане за два дни. Но ако ще трябва да се оправям без твоята помощ, няма да ти дължа нищо… Разбираш ли?

Другият преглъща два пъти на сухо. Или поне се опитва. Може би защото му липсва слюнка. Тисон заповядва да донесат вода и един от агентите отива да вземе.

— И каква е разликата? — пита Мулата накрая.

— Много малка. Само тази, че в единия случай ще ти дължа услуга, а в другия няма да ти дължа.

Отново минава доста време, докато Мулата мисли. Откъсва за миг очи от комисаря, за да погледне агента, който носи каната с вода. После накланя лице, извива устни както преди и този път Тисон вижда как разцъфтява усмивката, която предишния път не бе успяла да се покаже напълно. Изглежда така, сякаш дълбоко в себе си Мулата се наслаждава тайно на някаква отчаяна, горчива шега, която е забавна по някакъв особен, необичаен начин.

— Казва се Фумагал… Живее на улица „Ескуелас“.

Един фунт бял сапун, два зелен, още два от минералния сапун и единайсет унции масло от розмарин. Докато Фраскито Санлукар завива стоката в амбалажна хартия и поставя маслото в малко шишенце, Грегорио Фумагал вдъхва с удоволствие миризмите на магазина. Мирише силно на сапуни, есенции и помади, а сред кутиите с по-обикновени продукти пъстреят и по-изискани стоки с приятни цветове в стъклени флакони. Дългият и тънък барометър на стената сочи, че времето е променливо.

— В зеления няма медни съединения, нали?

Луничавото лице на продавача на сапуни се изкривява в обидена гримаса под рядката коса с морковен цвят.

— Няма и следа, дон Грегорио. Не се безпокойте. Имате си работа със сериозен магазин… Направен е с екстракт от акация, който му дава този хубав цвят. Това е много продаван артикул и жените са очаровани от него.

— Предполагам, че при толкова народ в Кадис търговията върви превъзходно.

Другият отговаря, че не се оплаква. Истината е, че докато жабарите са там, добавя той, изглежда няма да му липсва клиентела. Като че ли хората дори са започнали повече да се грижат за външния си вид. Дори помадите за мъже се харчат като топъл хляб: с карамфил, виолетка, хелиотроп. Помиришете това, моля ви. Много фин аромат, нали? Да не говорим за дамските сапуни и тоалетните води. Няма други такива.

— Да, виждам. Нищо не ви липсва.

— Как ще ни липсва? Откакто англичаните са ни съюзници, тук пристигат стоки от цял свят. Погледнете този корен от лигуструм, който служи за оцветяване на сапун: преди го носеха от Монпелие, а сега от Турция. И излиза по-евтино.

— Продължават ли да идват много жени?

— Уф, представа си нямате. Както жени от квартала, така и много изискани дами. И емигрантки от доброто общество, на тълпи.

— Да не повярва човек, в тези времена.

— Много съм го премислял и навярно причината се крие именно във времената. Би могло да се каже, че сега хората имат повече желание да живеят, да общуват и да изглеждат добре… Аз, както казах, не се оплаквам. Истина е и това, че си гледам работата добре. Тоалетните продукти не само трябва да привличат обонянието и да са приятни на пипане, но да имат и добър външен вид. Много внимавам за това.

Фраскито Санлукар завързва пакета, подава го на Фумагал над тезгяха и избърсва ръце в сивата си престилка. Деветнайсет реала, казва той. Докато препараторът отваря кесията и вади две сребърни дуро, търговецът на сапуни барабани весело с пръсти по дървения плот. Пам-парам-пам-пам. Потропването спира, когато се разнася далечен, глух гърмеж. Едва доловим. Двамата поглеждат към вратата, край която минават пешеходци, без да се трогнат особено. Тази падна в другия край на града, заключава Фумагал, докато сапунджията му връща рестото и пръстите му отново заиграват по тезгяха, пам-парам-пам-пам. Не е странно, че тук хората не се впечатляват от френската артилерия. Квартал „Ментидеро“ остава извън обхвата на изстрелите, идващи от Кабесуела. И според изчисленията на препаратора, ще бъде така още дълго време. За съжаление прекалено дълго.

— Внимавайте, дон Грегорио. Въпреки че мосютата стрелят напосоки, никога не се знае… Как е във вашия квартал?

— Пада по някоя и друга. Но както казвате, стрелят напосоки.

Пам-парам-пам-пам. Фумагал излиза на улицата с пакета под мишница. Рано е и мястото още е в сянка, не огрято от слънцето. Нощната влага по калдъръма, перилата на балконите, решетките на прозорците и саксиите още не е изсъхнала. Въпреки отекналия току-що гърмеж, войната изглежда все така далечна, както обикновено. Към „Кармен“ и „Аламеда“ върви един продавач на маслини с натоварено с делвички магаренце и предлага на висок глас зелени и черни дебели маслини. Фумагал се разминава и с продавач на вода с бъчвичка на гърба. На първия етаж на една къща млада прислужница в рокля без ръкави тупа сламена рогозка на балкона, наблюдавана от висок мъж, който пуши, облегнал се на стената на ъгъла.

Препараторът върви по улица „Олео“ към центъра на града, зает със собствените си мисли. Които напоследък не са никак успокоителни. Когато минава покрай въглищарницата, слиза от тротоара, за да избегне хората, наредили се на опашка за дървени въглища: зимата чука на вратата, става все по-влажно и под покритите с дълги покривки кръгли маси в заведенията започват да се палят мангали. Отклонявайки се леко встрани, Фумагал хвърля един поглед назад и установява, че мъжът, когото преди бе видял да пуши на ъгъла, върви след него. Може да е съвпадение и най-вероятно е именно такова, но усещането за опасност неприятно се засилва. Откакто войната е дошла в града и той е установил връзка с френския лагер, несигурността е негова обичайна, привична спътница, но в последно време, най-вече след последния разговор с Мулата на площад „Сан Хуан де Диос“, тревожността му се усилва непрестанно. Грегорио Фумагал вече не получава нито указания, нито вести. Сега работи на сляпо, без да знае дали съобщенията, които изпраща, са полезни, без ориентация, без друга връзка освен гълъбите, които пуска по посока на Трокадеро и чиято наличност намалява в гълъбарника, без той да знае как да я възобнови. Когато пусне и последния пощенски гълъб, несигурната нишка, която все още го свързва с другия край, ще бъде прекъсната. Тогава самотата му ще стане абсолютна.

На малкия площад, намиращ се в края на улица „Хардинийо“, Фумагал се спира с разсеян вид пред стоките на една галантерия и поглежда назад. Високият мъж минава покрай него и продължава нататък, докато препараторът го изучава крадешком: небрежно облечен в кафяв сюртук с лоша кройка, с кръгла, смачкана шапка. Би могъл да е полицай, но също и някой от стотиците празноскитащи емигранти, с разрешение за временно пребиваване в джоба, което ги освобождава от опасността да бъдат зачислени в армията.

Най-лошото е въображението, заключава докато върви отново той, както и страхът, който плъзва по тялото като злокачествен тумор. Дошъл е моментът да съпостави физика и опит: физиката казва на Фумагал, че не може да знае дали действително го следят, докато опитът твърди, че са налице подходящите обстоятелства това да се случи. Разумът потвърждава, че това е напълно възможно. Но изводът не е толкова драматичен, в тази вероятност се таи и сянка на утеха. В края на краищата, да паднеш не е толкова тежко. Препараторът е убеден, че съдбата на всеки човек зависи от причини, неуловими в рамката на всеобщите закони. Всичко трябва да свърши рано или късно, включително и животът. Както животните, растенията и минералите, и той един ден ще се върне в универсалния склад на елементите, които са му дадени назаем. Случва се ежедневно и дори той самият съдейства за това. Помага за неотклонното функциониране на правилото.

На площад „Палийеро“, между сергиите с гравюри и вестници, хора от квартала и безделници се трупат пред два памфлета, залепени на една стена и обсъждат съдържанието им. В единия пише, че кортесите са приели, по предложение на регентството, градът да помогне с дванайсет милиона песо за поддържането на военноморските сили и укрепленията. Изпиват ни кръвта, протестира някой на висок глас. С крал или без крал, все сме зле. В другия памфлет се съобщава, че властите в Хавана, пренебрегвайки решението на кортесите, са обявили за нищожен указа за освобождаването на негрите роби, тъй като това противоречало на интересите на острова и защото можело да се стигне до ефект, подобен на онзи във френските владения на Хаити: островът да бъде залят от стихийни бунтове и анархия.

Глупци, казва си Фумагал, докато минава бързо и с крайно пренебрежение покрай хората, почти без да ги погледне. Вече имат нов повод да запълнят с думи два дни от празното си съществувание. Един предаван през поколенията навик ги кара да обичат веригите си: крале, богове, парламенти, укази и памфлети, които нищо не променят. Препараторът е убеден, че човечеството преминава от ръката на един господар в ръката на друг, че то се състои от нещастници, които вярват, че са свободни, постъпвайки в разрез с естествените си влечения, неспособни да приемат, че единствената свобода е личната свобода, а тя се състои в това да се оставиш да бъдеш воден от силите, владеещи отделния индивид. Каквото и да прави човек, то винаги е фатално предопределено в съответствие с непознаващите морал закони на природата и причинно-следствените връзки. Това размива определението на понятието „зло“. Оплетено в противоречия, обществото наказва влеченията, които го характеризират, но това наказание е само крехка преграда срещу тъмните пориви на сърцето. Човешкото същество, тъпо до безумие, предпочита лъжливите илюзии пред действителността, която разобличава сама по себе си идеята за едно висше, милосърдно същество, всезнаещо и справедливо. Това би било някакво извращение, все едно баща да сложи оръжие в ръката на свой раздразнителен син, а после да го осъди, че е убил с него.

— Къде падна последната бомба? — пита Фумагал един ковач, който приготвя рибарска стръв на входа на ковачницата си.

— Точно там, срещу „Канделария“… Няма много щети.

— Няма ли жертви?

— Нито една, слава Богу.

Жители и войници работят по разчистването на площадчето. Бомбата, убеждава се Фумагал, когато пристига там, е паднала точно срещу църквата, без да засегне съседните къщи, и въпреки че е избухнала, благодарение на широките пространства между сградите щетите се ограничават до строшени прозорци, оронен гипс от фасадите и някоя и друга керемида и тухла, паднали на земята. С обиграно око препараторът пресмята траекторията на снаряда и мястото на попадението. Вятърът, забелязва той, духа от запад, това несъмнено е станало причина бомбата да падне в тази част на града, изстрелът е имал по-малък обхват и попадението е малко по на изток в сравнение с последните четири. Влизайки в ролята на един от многото зяпачи — няколко момчета събират от земята късове усукано олово — Фумагал върви бавно, съсредоточен, и брои стъпките, за да изчисли разстоянието спрямо ниския стълб край бордюра на улица „Торно“: стар постамент на арабска колона. С Мулата или без него, с пощенски гълъби или с празен гълъбарник, той е решен да продължи да върши работата си докрай. Оставайки ритуално верен на правилата, които си е наложил сам, едновременно осъзнати и неизменни.

Грегорио Фумагал е преброил седемнайсет стъпки, когато го обзема чувството, че някой сред насъбралите се хора го следи. Не е мъжът, който преди малко се изгуби от погледа му, а друг, със среден ръст, със сив плащ и двувърха шапка. Сигурно се сменят, за да не ги заподозра, решава той. Или може би е нов коварен изблик на неговия разум, от онези, които на моменти толкова приличат на пристъпи на неизлечима болест. Препараторът е убеден, че всички човешки същества са болни — от рождението си, при първото си съприкосновение с живота, те стават подвластни на една зараза — въображението. Когато последното се отклони от пътя или стане неудържимо, идва страхът, както идват и фанатизмът, религиозният терор, безумията — мисълта го кара да се усмихне страховито, — и страшните злодеяния. Обикновените хора се отдръпват плахо от тях, без да знаят, че така или иначе не са способни на такива неща, защото за осъществяването им са нужни две добродетели, които им липсват — ентусиазмът и непреклонността. И така подминават факта, че в резултат на куп незабележими обстоятелства, настъпили в определен ред, най-добродетелният човек може да се превърне в най-големия престъпник.

В прилив на арогантност, който не си прави труда да анализира, и който всъщност е следствие от предишните размишления, Фумагал върви, загледан в земята, с привидно разсеян вид, докато се блъсва нарочно в мъжа с двувърхата шапка.

— Извинете — промърморва той и едва го поглежда.

Другият смотолевя нещо неразбираемо и се отдръпва, докато препараторът се отдалечава удовлетворен. Каквото и да стане, няма да избяга от града. Сократ, подчинявайки се на несправедливите закони на родината си, също не е приел да избяга от затвора, чиято врата е била отворена. Приел е правилата, сигурен, както сега е сигурен Грегорио Фумагал, че по силата на своята природа човешкото същество може да действа единствено така, както действа, и спрямо себе си, и спрямо другите. Догмата на фаталността го изисква: всичко е необходимост.

Ключалката поддава при четвъртия опит, без счупване и без шум. Рохелио Тисон бута внимателно вратата, като междувременно прибира в джоба си комплекта шперцове, използван при операцията, отнела му не повече от две минути. В резултат на продължителното си общуване с крадци и други мошеници от онези, които в собствената си среда се наричат „господа майсторите“, комисарят е придобил с годините необикновени умения. Боравенето с шперца — или „змията“ на жаргона на крадците — е едно от тях и се оказва крайно полезно. Откакто са измислени катинарите и вратите с ключалки, човек може да се добере до голям брой чужди тайни посредством умелото боравене с шперц, фалшиви ключове, триони, пили и свредели с диамантени върхове.

Полицаят се движи бавно по коридора, като надниква във всяко помещение: спалня, тоалетна, трапезария, кухня с печка с дърва и въглища, кухненска мивка, хладилно помещение и един зареден капан за мишки пред вратата на килера. Всичко изглежда чисто и подредено, макар че това е — Тисон вече знае всичко, което може да се научи отвън — домът на мъж, който живее сам. Работният кабинет се намира в дъното на коридора и когато полицаят влиза в него, светлината, влизаща през остъклената врата на терасата обагря в златисто въздуха, в който леко проблясват стъклените очи, лакираните човки и нокти на неподвижните животни по техните поставки и витрини, както и прозрачните стъкленици, където в течност се съхраняват влечуги.

Рохелио Тисон отваря остъклената врата и се качва на терасата. Обхваща с поглед околния пейзаж, наблюдателните кули по покривите на града между комините и простряното пране. После хвърля един поглед към гълъбарника, където открива пет гълъба, след това слиза отново в кабинета. Там на един скрин е поставен бронзов часовник, има и полица с двайсетина книги, почти всички по естествена история с илюстрации. Сред тях открива стар и оръфан екземпляр на „Historiae naturalis de avibus“[2] на някой си Йоханес Йонстонус[3], два тома на френската енциклопедия и други забранени френски книги, скрити под корици на невинни произведения като „Емил“, „Новата Елоиз“, „Кандид“, „За духа на законите“, „Философски писма“ и „Система на Природата“. Носи се странна миризма, на спирт, примесен с непознати субстанции. Средата на стаята е заета от голяма, мраморна маса, върху която има нещо едро, покрито с бял чаршаф. Когато го отмахва, полицаят открива трупа на голяма черна котка, изкормена и наполовина препарирана, като очните кухини са напълнени с топчета памук, а вътрешността, която е отворена, е натъпкана с груба вълна, от която се подават тел и краища на канап. Ако има нещо, в което Рохелио Тисон въобще не може да бъде обвинен, то е суеверието, но въпреки това не успява да избегне обзелата го лека боязън при вида на животното и цвета на козината му. Смутен, той го покрива отново, опитвайки се да постави чаршафа така, както е бил. В съчетание с вида на котката, миризмата на затворената стая сега предизвиква у него чувство на гадене. Тисон би запалил пура, ако не се боеше, че димът на тютюна ще издаде на собственика на дома присъствието на натрапник. Кучи син, заключава той, докато се оглежда, размишлявайки. Мръсен кучи син.

До мраморната маса стои пюпитър със записки: бележки за препарираните животни и за различните фази на всеки работен процес. Комисарят се приближава до друга маса, разположена между вратата за терасата и една витрина, в която съжителстват неподвижни един рис, една кукумявка и една маймуна. Има още стъклени и порцеланови буркани, съдържащи химични вещества и инструменти, подобни на използваните от хирурзите: триони, скалпели, клещи, игли за наместване на изкълчено. След като оглежда всичко, Тисон се отправя към третата маса на кабинета. Тя е голяма, с чекмеджета, разположена е до стената, под поставките, на които са застинали в много естествени пози — собственикът на дома явно е майстор в занаята си — фазан, сокол и брадат орел. Върху масата има газена лампа, няколко листа хартия и документи, които полицаят преглежда, като се опитва да оставя всяко нещо в същото положение, в което се е намирало. Това са още бележки по естествена история, ескизи на животни и други подобни неща. Първото чекмедже на масата е затворено с ключ, който не се вижда наоколо, така че Тисон пак вади комплекта с шперцове, избира един малък, пъха го в ключалката и след лек натиск — щрак, щрак — отваря умело чекмеджето. Там намира сгънат на две план на Кадис, дълъг три педи и широк две, подобен на онези, които могат да се намерят във всеки магазин на града и които много кадиски семейства държат в домовете си, за да отбелязват местата на падналите френски бомби. Този обаче е начертан на ръка, с черен туш, точно и много подробно, а двойният мащаб на разстоянията, който фигурира в долния десен край, е в испански вари и френски тоази. В полетата има градуси на географска ширина и дължина спрямо един меридиан, който не е меридианът на Кадис, нито пък този на морската обсерватория на остров Леон. Навярно е Париж, заключава Тисон. Френска карта. Става дума за професионална работа, подобна на военно заснемане и несъмнено с такъв произход. Но това, което му прави най-голямо впечатление е, че собственикът не се задоволява да отбелязва точките, където са паднали бомбите така, както правят жителите на града. Те са щателно маркирани с цифри и букви и всички са свързани с линии, теглени с молив, образуващи конус, чийто връх се намира в една точка в източната част на картата — в Трокадеро, откъдето френската артилерия обстрелва града. Всичко това представлява нещо като мрежа от радиуси и окръжности, начертана с помощта на инструментите, които са в чекмеджето: сметачна линия, шаблони за разстояние, пергели, ъгломери, една голяма лупа и хубав английски компас в дървена кутия.

Комисарят стои умислен, загледан в необикновената мрежа, нарисувана върху другата, оригиналната, съществуваща на хартията, странната конична форма с връх, сочещ на изток, записаните кодове и дискретните кръгчета на пергела около всяка точка на попадение. Без да помръдва, прав до масата и с очи, впити в плана, той започва да ругае тихо, но продължително и цветисто. Цялата тази на пръв поглед хаотична съвкупност от пресечени линии оформя нова карта, наложена върху другата: скица на различна, зловеща, изпълнена с лабиринти територия, която Тисон не е виждал или предугаждал никога досега. Това е нещо като паралелен град, определян от скрити сили, които убягват на конвенционалния разум.

Падна ми в ръцете, заключава хладнокръвно той. Или поне се добрах до шпионина, добавя след кратко двоумене. Този няма да ми избяга. След още малко ровене в една тетрадка с мушамени корици, той намира ключ към цифровия шифър, с който е обозначена всяка една от отбелязаните на картата точки, с името на всяка улица, точното разположение с ширина и дължина, с разстоянието в тоази, които помагат да се изчисли мястото на всяко попадение спрямо сгради или точки, лесни за ситуиране в града. Всичко това е важно и доста красноречиво, но погледът на комисаря все се връща на кръгчетата, очертани около точките на падналите бомби. Накрая, обзет от внезапно вдъхновение, той взема лупата и започва да търси четири места: уличката между „Санто Доминго“ и „Мерсед“, странноприемницата на Ел Кохо, ъгъла на улица „Амоладорес“ с улица „Росарио“ и улица „Виенто“. Всички са там, отбелязани, но няма никакъв особен знак, който да ги различава от другите. Отличават ги единствено кодовете, които систематизират съответните данни в мушамената тетрадка и позволяват да се различат бомбите, които са избухнали и онези, които не са. А тези четири са избухнали, както впрочем и още петдесетина.

Тисон връща всички неща по местата им, затваря чекмеджето, заключва отново с шперца и остава за миг замислен. После отива до рафта с книги и ги преглежда една по една, като гледа страниците, за да провери дали няма да открие нещо между тях. В книгата със заглавие „Система на природата или Закони на физическия и моралния свят“ — от някой си мосю Мирабо, издадена в Лондон, — той намира няколко абзаца, подчертани с молив, които превежда без затруднение от френски. Един от тях му прави впечатление:

„Не съществува причина, колкото и дребна или далечна да е тя, която да няма сериозни и незабавни последици върху нас. Навярно така в сухите пустини на Либия се натрупват ефектите на турбулентност, която, докарана от ветровете, ще направи тежка нашата атмосфера, влияейки на човешките темпераменти и страсти.“.

Разсъждавайки върху току-що прочетеното, полицаят се кани да затвори книгата и тогава, докато прелиства няколко страници напосоки, се натъква на друг близък откъс, също така подчертан:

„В реда на нещата е огънят да гори, защото същността му го налага. В природния ред на нещата е злодеят да причинява зло, защото същността му изисква да наранява.“.

Тисон вади от джоба си бележник и преписва двата абзаца, преди да върне книгата на мястото й. После хвърля един поглед към часовника на скрина и установява, че прекалено дълго време се е задържал в къщата. Стопанинът може да се върне всеки момент, въпреки че, предвид тази възможност, комисарят е взел предпазни мерки: двама мъже го следят в града, а едно бързоного момче е готово да дотича и да уведоми, щом видят, че той тръгва да се прибира у дома, а Кадалсо и още един агент са поставени на улицата, за да го предупредят. По принцип това е ненужно благоразумие, защото този план и показанията на Мулата са достатъчни, за да задържат препаратора, да го предадат на военното правосъдие и да му надянат примката без право на обжалване. Няма нищо по-лесно тези дни в Кадис, град, в който поради войната слуховете за вражески шпионаж и без това поддържат постоянно напрежение. Комисарят обаче не бърза. Има неясни моменти, които той би искал да изясни преди това. Теории, които трябва да се проверят и подозрения, които трябва да се потвърдят. Това, че мъжът, който препарира животни, подчертава съмнително звучащи откъси в книги и изпраща сведения на французите за местата на падналите бомби, може да бъде задържан, не го вълнува особено, поне засега. Нужно му е да разбере дали съществува друго, паралелно тълкуване на плана, който отново е затворен в чекмеджето на масата. Дали съществува пряка връзка между човека, който обитава къщата, четирите точки на попадение на френски бомби и четирите убити момичета, три от тях след и едно преди падането на тези бомби. Да открие смисъла, който навярно пулсира, скрит под конусовидната, начертана с молив паяжина, надвиснала над картата от изток на запад. Едно преждевременно задържане може да наруши замисъла и мистерията да му убегне завинаги, оставяйки в ръцете му само един задържан шпионин, а другите подозрения така и няма да намерят своето потвърждение. Тисон не търси днес това — нито сред вцепенените тела на мъртви животни, нито в чекмеджетата и шкафовете, които може би крият разковничето на тайните, които от известно време го карат да живее в обществото на безпощадни призраци. Това, което полицаят преследва, е обяснение на загадката, която преди е била само трудна и която след убийството на улица „Виенто“ — предшестващо бомбата, а не извършено след падането й — се оказва нерешима. За да бъде отречена или доказана идеята му се налага всички фигури да продължат да се движат свободно върху шахматната дъска на града, развивайки присъщите си комбинации. Както би казал приятелят му Иполито Барул, въпросът изисква определени емпирични потвърждения. Да не се даде на един убиец на четири момичета възможността да убие отново, несъмнено би било в полза на общественото благо, професионален успех и политически ефектен, патриотичен акт, укрепващ сигурността в града и възтържествуването на обективната справедливост. Но от друга гледна точка, това би попречило на някои крайни възможности за изкушаване на разума, за да се опознаят пределите, до които той би могъл да стигне. Затова Тисон си поставя за цел да чака търпеливо, неподвижен като едно от онези животни, които сега го наблюдават със стъклени очи от поставки и витрини. И да дебне жертвата си, без да я безпокои, в очакване да паднат нови бомби. В края на краищата, Кадис е пълен с примамки. И няма шахматна партия, в която да не се налага да се изложат на опасност някои фигури.

[1] Според Утрехтския мирен договор, сключен през 1713 г., Гибралтар и остров Менорка са отстъпени в полза на Англия. — Б.р. ↑

[2] (лат.) — „Естествена история на птиците“. — Б.р. ↑

[3] Джон (Ян) Джонстън, лат. Joannes Jonstonus (1603–1675), полски лекар и учен от шотландски произход, свързан с полския благороднически род Лешчински. — Б.р. ↑

10.

Денят е прохладен и облачен, с лек северен вятър, който къдри в далечината водата на каналите. Фелипе Мохара е излязъл рано от дома си — с плъстена шапка с извита нагоре периферия, нахлупена до веждите, с торба, с одеяло на раменете и нож в пояса, — за да премине четвърт левга по опасания от дървета път, водещ от селото на Острова до военната зона и болницата „Сан Карлос“. Днес работникът в солниците е обут с платнени обувки с плетени подметки. Ще посети шурея си Карденас, който се възстановява бавно, с много усложнения, от изстрела, който засегна главата му, докато докарваха френската канонерска лодка от мелницата на Санта Крус. Куршумът само е отцепил частица кост, но възпалението и инфекциите усложниха нещата и шуреят все още не е добре. Мохара ходи да го види винаги, когато може, ако е свободен от работа, не трябва да излиза с партизанския отряд или да придружава капитан Вируес в разузнаването на неприятелските позиции. Обикновено работникът от солниците носи храна, приготвена от жена му, и разговаря малко с Карденас, изпушвайки една цигара. Но винаги е тежко. Не толкова заради шурея, който се държи колкото може, а заради атмосферата на болницата. Такова нещо не е приятно преживяване за никого.

Като минава между казармите на флотските екипажи, Мохара крачи по правите улици на военното селище, оставя зад себе си откритото място пред църквата и влиза в сградата отляво, след като се е представил на часовия. Изкачва стълбите и едва пресякъл вестибюла, свързващ двете големи зали на болницата, изпитва познато, гнетящо чувство: трепетът, с който навлиза всеки път в това потискащо пространство, изпълнено с тих, но непрестанен, монотонен шум — стоновете и пъшканията на стотици хора, лежащи на сламеници, подредени върху дъски в права линия, която започва от вратата и сякаш стига до безкрайността. Веднага го връхлита миризмата, също позната, и въпреки че е очаквана, тя не е по-малко потискаща. Отворените прозорци не са достатъчни, за да се разнесе зловонието на разядена и загниваща плът, сладникавата смрад на гангрената под превръзките. Мохара маха шапката си и карираната кърпа, която носи под нея.

— Как си?

— Както виждаш. Смалил съм се, но още мърдам.

Очите му блестят, с червени кръгове от треската. Изглежда зле. Необръснат е, от което хлътналите му бузи изглеждат още по-изпити. Раната се вижда ясно на обръснатата глава — отворена, за да се улеснява дренажа, но изглежда дреболия в сравнение с другите гледки, изобилстващи в залата, пълна с болни, ранени и осакатени. Тук има войници, моряци и цивилни, жертви на скорошния сблъсък по фронтовата линия и на набезите в окупираната територия, но също така и от миналогодишните битки при Ел Пуерто, Трокадеро и Санлукар, и от разгрома на Сайас в Уелва, от провалилото се настъпление на генерал Блейк в графство Ниебла и от битката при Чиклана: гноящи язви, отворени рани, които след месеци все още не зарастват, чукани с виолетови белези от ампутации, черепи и крайници с огнестрелни рани или все още незараснали рани от саби, марли с лекарства по слепите очи или върху празните очни кухини. И онзи неизменен, всеобщ глух вопъл, който изпълва помещението, между чиито стени сякаш са затворени, концентрирани в най-висшата си степен, цялата болка и мъка на света.

— Какво казват хирурзите?

Другият мъж въздиша примирено.

— Че работата върви бавно… И че има още дълго да се лекувам.

— Е, на мен ми изглеждаш добре.

— Не се занасяй. И дай да пуша.

Мохара изважда две завити цигари, подава едната на ранения и слага втората в устата си, след като ги е запалил с огнивото. Бартоло Карденас се изправя с усилие и сяда на ръба на сламеника — чаршафът е мръсен, одеялото тънко и старо, — и вдишва дима много дълбоко. Доволен е. Първата за две седмици, казва той. Пустият му тютюн. Сега Мохара изважда от торбата пакет, завързан с връв: пушено месо, осолена риба тон. Също и една глинена съдина, която съдържа гозба от нахут с риба треска, една бутилка вино и шест саморъчно свити цигари.

— Сестра ти ти изпраща това. Гледай да не ти го вземат колегите.

Карденас прибира пакета под нара, като се озърта боязливо. Глинената тенджерка оставя на пода, до босите си крака.

— Как са момичетата?

— Добре?

— А онази, която е в Кадис?

— Още по-добре.

Шурей и зет пушат, докато Мохара разказва новостите. Продължават набезите из каналите, французите са заели защитна позиция. Бомби падат върху острова и града, но без големи последици. Носи се слух, че генерал Байестерос се оттегля с хората си в Гибралтар, търсейки закрилата на английските оръдия, докато жабарите заплашват Алхесирас и Тарифа. Готви се и военна експедиция до Веракрус, която ще се бори с мексиканските въстаници. Него самият за малко да го вземат принудително във войската, за да замине за там заедно с други хора от селото; но го отървал дон Лоренсо Вируес, като го изискал своевременно. И понатиснал малко.

— Как е твоят капитан?

— Както винаги. Знаеш… Рисува и ме кара да ставам в тъмни зори.

— Губили ли сме някоя битка напоследък?

— Изгубили сме всичко освен Кадис и Острова.

Карденас оголва сивите си венци в злобна гримаса.

— Би трябвало да разстрелят двайсет генерала като предатели.

— Не е само до генералите. Работата е там, че никой не се съгласява с другите и всеки дърпа към себе си. Хората правят, каквото могат, но ги избиват, събират се пак и пак ги избиват… Нерядко решават да дезертират и бягат в планината. С всеки изминал ден има повече партизани и по-малко войници.

— А барбуните?

— Там са. Карат си по тяхному.

— Те обаче знаят какво искат.

— Знаят и още как. Опичат си работата и за нищо друго не ги е грижа.

Настъпва мълчание. Двамата мъже пушат и не проговарят, като избягват да се гледат. Мохара не може да не отправи поглед към раната на другия. Отворът във форма на кръст на обръснатия череп напомня на отворена уста, чиито устни някой е разрязал от горе до долу. Вътре има влажна и мръсна кора от засъхнала кръв.

— Чух, че са разстреляли свещеника Ронкийо — споменава Карденас.

Мохара потвърждава. Въпросният Ронкийо, свещеникът на Ел Пуерто, беше захвърлил расото, след като французите подпалиха църквата му и застана начело на група хора, които започнаха като патриоти и свършиха като разбойници, грабейки и убивайки безогледно пътници и селяни. Накрая бившият духовник премина към французите заедно с хората си.

— Ще да е било преди около месец — доуточнява той. — Нашите партизански отряди му устроиха засада в Конил. Прекарали го през шпалир от хора, които го удряли с каквото им попадне и накрая му видели сметката.

— Така му се пада, да мре.

Едно стенание кара Мохара да извърне глава. Някакъв млад мъж се мята гол на сламеника си, легнал по гръб и завързан с каиши за ръцете и краката. Извива ужасяващо тялото си нагоре, скърца със зъби, стиснал е юмруци, всеки негов мускул издава крайно напрежение, очите му са изцъклени и надава сухи и пресекващи викове на крайна ярост. Никой около него не му обръща внимание. Карденас обяснява, че е войник от кантабрийския батальон, ранен преди седем месеца в битката при Чиклана. В главата си има френски куршум, който няма как да бъде изваден и от време на време предизвиква страховити конвулсии и спазми. Нито оздравява, нито умира, кара я все така, с единия крак в гроба. Сменят от време на време мястото, на което лежи, така че досадата от присъствието му да се разпределя поравно из цялата зала. Някои даже предлагат да го задушат през нощта с възглавница, та да намери най-сетне покой, но никой не се решава, защото хирурзите явно имат голям интерес към него и идват често да го видят, дори си водят бележки и го показват на посетители. Когато го поставиха близо, Карденас не спа две-три нощи, непрекъснато се стряскаше. Но накрая свикна.

— С всичко привиква човек, зетко.

Споменаването на битката при Чиклана кара физиономията на Мохара да се изкриви. Неотдавна, по сигнал на един лекар, беше станало ясно, че няколко ранени в тези битки умират в „Сан Карлос“ от липса на грижи и храна, и че чиновници били злоупотребили с провизии като сланина и нахут, предназначени за изхранването им. Реакцията на министъра на Кралската хазна, носещ отговорност за болницата, била мигновена: пуснал оплакване срещу вестника, разпространил съобщението. После всичко било замазано с помощта на комисии, посещения на депутати и някое и друго подобрение. Припомняйки си скандала, работникът от солниците хвърля поглед към лежащите наоколо мъже и онези, които стоят край прозорците, крепейки се на бастуни и патерици, или се движат из залата като призраци, опровергавайки с вида си думи като героизъм, слава и още някоя и друга подобна, с които злоупотребяват младежите и наивниците, както и онези, които са далеч от опасността да свършат тук. Мъжете, които той вижда около себе си сега, са се сражавали някога като него за пленения си крал и за окупираната си родина, страхливци или смелчаци, изравнени от нещастието, дошло от желязото и огъня. И ето ги в крайна сметка сега — тъжни защитници на острова, на Кадис, на Испания. Ето каква е отплатата им: мършави тела с хлътнали очи, трескави лица, прежълтяла или бледа кожа — и всичко това предшества смъртта, инвалидността, мизерията. Странни сенки на онова, което са били някога. Мисли си, че той самият би могъл сега да е един от тях. Да е на мястото на шурея, с тази рана в главата, която така и не се затваря или на нещастника, привързан към нара, който се тресе с унция олово, заседнала в мозъка му.

Неочаквано работникът от солниците чувства как го обзема страх. Не онзи, който го преследва винаги, когато куршумите свистят наблизо и той чувства мускулите и сухожилията си напрегнати в очакване на коварния изстрел, който ще го просне на земята. Не става дума и за бавно плъзващите по тялото тръпки по време на чакането преди неизбежната битка — най-лошият от всички страхове, — когато близкият пейзаж, дори под слънчевите лъчи, сивее като при мътно зазоряване и човек е обзет от странна мъка, надигаща се неумолимо от гърдите към устата и очите, принуждаваща го да диша много дълбоко и много бавно. Страхът сега е различен: гаден и долен. Егоистичен. Срам го е, че чувства тази смущаваща боязън, която вгорчава вкуса на тютюна в устата му и го тласка мигом да стане и да напусне това място, да тича към вкъщи и да прегърне жена си и дъщерите си, за да усети, че е цял. Че е жив.

— Какво става с канонерката? — пита Карденас. — Кога ще платят?

Мохара свива рамене. Да, канонерката. Преди два дни е бил в интендантството на флота, за да търси отново обещаното възнаграждение. Вече не си спомня колко пъти е ходил там. Прекара три дълги часа, прав, с шапка в ръце, както обикновено, докато неизменният чиновник в лошо настроение му заяви сухо, за половин секунда, без дори да го погледне, че всяко нещо изисква време и да не припира толкова. Че има прекалено много началници, офицери и войници, които от месеци не са вземали заплата.

— Още малко ще се забавят. Така казват.

Шуреят гледа неспокойно.

— Но ти наистина ли ходи?

— Разбира се, че ходих. И приятелят Куро също ходи няколко пъти. Винаги ни отпращат набързо. Много пари са, казват. А времената са лоши.

— А твоят капитан Вируес? Не може ли да говори с някого?

— Казва, че за такива работи нищо не можело да се направи. Било извън неговата компетентност.

— Ама останаха много доволни, когато се появихме с лодката. Дори командващият флота ни стисна ръка. Спомняш ли си?… И превърза главата ми с кърпата си.

— Знаеш как е. На момента хората се палят.

Карденас вдига ръка към челото си, сякаш за да докосне отворената рана на черепа си, но се спира на инч от нея.

— Тук съм заради тези пет хиляди реала, зетко.

Работникът от солниците мълчи. Не знае какво да каже. Дърпа за последен път от цигарата, пуска я на пода и смачква угарката с петата си. После става прав. Зачервените очи на Карденас го гледат отчаяно. Възмутено.

— Ние си свършихме работата добре — казва той. — Куро, хлапето, ти и аз. Спомни си и за французите, които очистихме. Заспали и на тъмно, почти… Обясни ли им го добре?

— Разбира се, че съм го обяснил… Ще видиш, че работата ще се оправи. Спокойно.

— Изкарахме си парите и още как — настоява Карденас. — Заслужили сме дори повече, отколкото ще ни дадат.

— Трябва да имаме търпение — работникът от солниците слага ръка на рамото му. — Въпрос на дни е, казвам аз. Когато дойдат парите от Америка.

Другият клати обезсърчено глава и се отпуска на една страна на сламеника, свит, като че ли му е студено. Очите му се взират трескаво в празното пространство.

— Така обещаваха, зетко… Една лодка с оръдие — двайсет хиляди реала… Затова отидохме, нали?

Мохара взема одеялото, торбата и шапката си, тръгва между сламениците и се отдалечава. Бяга от това, което се крие зад знамената.

На двайсет мили източно от нос Еспартел, последният оръдеен изстрел събаря марсела от гротмачтата на пленения кораб и платното пада на палубата сред бъркотия от греди, въжета и платнища. Почти в същия миг на борда започват да смъкват френското знаме.

— Пуснете лодката във водата — заповядва Пепе Лобо.

Облегнал се на десния фалшборд на кърмата на „Кулебра“, корсарят наблюдава пленения кораб, който се люшка край брега, докато свежият източен вятър си играе с платната му. Това е шебека със среден тонаж, с по три четирифунтови оръдия от всяка страна и напречно опъване на платната, която току-що се е предала след много кратка битка — два бордови залпа от едната и от другата страна, с малко видими щети, — и пет часа гонитба, започнала, когато на зазоряване един дежурен от испанската шалупа я видя да навлиза навътре в Атлантика. Трябва да е един от вражеските кораби, наполовина търговски, наполовина корсарски, които често посещават мароканските пристанища, за да превозват провизии до контролирания от французите бряг. Ако се съди по посоката, в която беше поела, преди да започне преследването, шебеката трябва да е отплавала предишната вечер от Лараш с намерение да навлезе в открито море, заобикаляйки откъм изток, за да избегне английските и испанските патрули в Протока, а после да се отправи на север и да пристигне в пристанището на Рота или Барбате под прикритието на нощта. Сега, след като част от хората на „Кулебра“ се прехвърлят на нея и такелажът й бъде поправен, тя ще отплава за Кадис.

Корабната камбана отмерва четири часа с два двойни удара. Рикардо Мараня, който е разменил няколко думи през рупора с екипажа на шебеката, идва откъм носа, минавайки покрай четирите шестфунтови оръдия, които от десния борд на шалупата още са насочени към другия кораб, за да се избегнат изненади в последния момент.

— Екипаж от французи и испанци, капитан французин — докладва той доволен. — Идват от Лараш, както предположихме, натоварени догоре с осолено месо, бадеми, ечемик и зехтин… добра плячка.

Пепе Лобо кима, докато заместникът му, с присъщото си равнодушие, затъква два пистолета в широкия си пояс, пристягащ дългия му черен сюртук, проверява сабята и отива при групата за абордаж, която, снабдена с криви саби, пушки и пистолети, се кани да се качи на лодката. С подобен товар и под такова знаме, никой съд не би оспорвал легитимността на улова. Слухът се е разнесъл по палубата: въодушевени от перспективата за тлъстата плячка, придобита без проливане на капка кръв, моряците се усмихват и потупват по рамото Мараня и хората му.

Пепе Лобо взема далекогледа, който е до шкафа за компаса, разгъва го, залепя око на лещата и отправя поглед към високата и тясна кърма на другия кораб, чийто екипаж събира падналото платно на палубата и остатъците от такелажа. Трима мъже под бизанмачтата се взират с отчаяни изражения в шалупата. Единият, с тъмен дългопол мундир и с шапка с тясна периферия на главата, изглежда е капитанът. Зад него, на противоположната страна, някакъв млад моряк или юнга хвърля нещо зад борда. Навярно книга с тайни сигнали, официална кореспонденция, френско корсарско разрешително или всичко това заедно. Щом го забелязва, Лобо вика боцмана Брасеро, който продължава да стои при оръдията.

— Боцман!

— На вашите заповеди, капитане!

— Кажете им по рупора всички да отидат на носа!… И че ако хвърлят още нещо във водата, дори да е плюнка, ще произведем нов залп.

Докато Брасеро изпълнява заповедта, без да пропусне да се изплюе, капитанът на „Кулебра“ се надвесва през борда, за да провери как върви спускането на лодката. Групата за абордаж вече е там и мъжете хващат греблата, докато Мараня се спуска по въжената стълба на корпуса. Пепе Лобо поглежда към мароканския бряг, който не се вижда поради голямото разстояние, въпреки че денят е ясен и хоризонтът — чист. След като неговите хора поемат шебеката, той има намерение да се приближи малко към сушата, да се поозърне и да провери дали няма да падне още нещо — тези води са добри за лов, — преди да смени посоката и ескортира плячката към Кадис.

— Палуба!… Платно дясно на борд!

Корсарят поглежда нагоре, обзет от раздразнение. Застанал на марсовата площадка, дежурният сочи на север.

— Какъв е корабът?

— Като че ли двумачтов. Квадратни платна, големи, всички вдигнати.

След като премята на рамо калъфа с далекогледа, Лобо преминава неспокоен половината палуба, под гика, на който се издува частично развитият грот. След това стъпва на фалшборда, покатерва се по напречните въжета, разгъва далекогледа и гледа през него, опитвайки се да нагоди зрението си към движението на образа поради вълнението.

— Бригантина е! — предупреждава дежурният над главата му.

Викът долита само секунда преди Пепе Лобо да разпознае кораба, който се приближава бързо благодарение на свежия източен вятър, издул платната му. Не ще и дума, бригантина е. Плава с издути фок, кливери и топсели, намира се на разстояние от пет мили и се движи добре, тласкана от източния вятър, който й идва откъм левия борд. Все още е невъзможно да се различи знамето, ако въобще е вдигнато, но няма и нужда. Лобо затваря очи, изругава, отваря ги отново и пак поглежда през далекогледа. Струва му се, че разпознава натрапника. Не му се вярва, че може да има толкова лош късмет, но морето играе подобни номера. Понякога печелиш, друг път губиш. „Кулебра“ като че ли току-що загуби.

— Групата за абордаж да се върне!… Готови за маневриране!

Крещи заповедите, докато се спуска по една обтяжка и едва стъпил на палубата, се отправя към кърмата, без да обръща внимание на мъжете, които го гледат объркани или се спират за момент край борда, за да се взрат в хоризонта. По пътя се разминава с Мараня, който се е върнал и го пита с очи какво става. Лобо се задоволява да посочи с брадичка на север и на заместника му е достатъчен един миг, за да разбере.

— Бригантината от Барбате ли?

— Вероятно.

Мараня се втренчва равнодушно в него. После се навежда през фалшборта, над лодката, чийто екипаж, с ръце на греблата, се държи с канджа за металните куки на борда и всички вдигат питащи лица, не разбирайки какво става.

— Всички на борда! Вадете лодката от водата!

Възможно е и да е някой английски кораб, казва си Пепе Лобо, въпреки че няма скорошни сведения за нито един в тази част на Протока. При всички случаи не е готов да рискува. Корсарската шалупа е бърза, но френският ветроход, ако наистина е той, е много по-бърз. Най-вече при попътен или страничен вятър, какъвто би бил случая, ако реши да ги подгони. Има и по-голяма огнева мощ: неговите дванайсет шестфунтови оръдия са три пъти повече от тези на „Кулебра“. Разполага и с по-многоброен екипаж.

— Палуба! — вика марсовият отгоре. — Това е френската бригантина!

Лобо не чака онзи да повтори.

— Освободете шкотите и всички на носа!

Лодката, от която се стича вода, вече е качена на борда. Хората от абордажната група са оставили оръжията и затягат клиновете, които я придържат към кърмата, под гика, докато Мараня дава заповеди на носа, боцманът Брасеро избутва по местата мързеливците. Отначало объркани, впоследствие осъзнали грозящата ги опасност, мъжете се втурват да освобождават въжетата затягащи грота, който се разгъва със звучен плясък на освободения брезент, докато на носа, освободени от шкотите на бушприта, му пригласят кливерът и форстакселът, изкачвайки се по дебелите корабни въжета.

— Вдигай грота! Вдигай всичко на носа!

Мъжете дърпат шкотите на десния борд и „Кулебра“ се накланя в същата посока, когато платната улавят вятъра и се издуват. Пепе Лобо, който е останал до руля, сам движи щурвала, докато стрелката на компаса се обръща на изток-югоизток, после повтаря курса на Шотландеца, първия кормчия, и му поверява управлението на кораба. С един поглед се уверява, че ветрилата поемат добре вятъра и че шалупата, пришпорвана като чистокръвен кон от вятъра в платната, издигнати на единствената мачта, реагира незабавно, като пори морето, набирайки скорост, а хората привършват с опъването и завързването на шкотите.

— Там остана цяло съкровище — сумти кормчията.

Той отправя — подобно на капитана и всички останали на борда — тъжни погледи към изоставената плячка. „Кулебра“ се насочва така, че да мине на пистолетен изстрел от другия кораб — достатъчно наблизо, за да могат корсарите първо да видят вцепенението, а после и радостта на екипажа на френския кораб; там, щом проумяват какво се случва, започват да подвикват подигравателно към бегълците, да им правят всякакви неприлични жестове и най-вече да им показват среден пръст. С горчив вкус в устата, докато се отдалечават от шебеката, Пепе Лобо вижда за последен път неприятелския капитан, който размахва иронично шапката си, а на върха на фокмачтата отново се развява френското знаме.

— Невинаги може да се печели — отбелязва Рикардо Мараня, който се е върнал на кърмата и се обляга на фалшборда откъм подветрената страна с обичайната си отпуснатост, пъхнал палци в пояса, където още стоят затъкнати сабята и двата пистолета.

Пепе Лобо не отговаря. Примижавайки поради слънцето, той наблюдава внимателно морската повърхност и флагчето, показващо посоката на вятъра. Корсарят е потънал в изчисления за отношението между курса, вятъра и скоростта, като чертае в главата си, така точно, както ако го правеше на морската карта, зигзагообразния маршрут от прави линии и ъгли, пресмятайки колко мили възнамерява да измине в близките часове, с единствената цел да постави колкото се може повече водно пространство между шалупата и бригантината, която несъмнено, веднага щом разпознае освободената плячка и постигне споразумение за наградата, ще продължи лова. Ако това, както изглежда, е бригантината, която французите държат между Барбате и тинестия залив на Гуадалкивир, то става дума за бърз кораб, дълъг осемдесет стъпки и тежащ двеста и петдесет тона. Това предполага скорост от десет, а може би и единайсет възела при силен попътен или страничен вятър — ход, превъзхождащ този на шалупата, която при същите условия достига не повече от шест до осем възела. Единственото предимство на испанската шалупа са някои от мореходните й качества: голямото й триъгълно платно позволява, ако се наложи, да плава по-добре при силен бейдевинд[1], в сравнение с бригантината с квадратните си платна, и така да подобри скоростта си в сравнение с тази на противника. Поне с няколко възела.

— Източният вятър ще се задържи — въздъхва Рикардо Мараня, наблюдавайки небето. — Поне до утре… Това е добрата новина.

— Все някоя добра новина трябва да има, мамка му…

След процедената през зъби ругатня, която му донася известно облекчение — Мараня се усмихва, щом чува думите, но не казва нищо — Пепе Лобо вади часовника от джоба на жилетката си. Знае, че заместникът му си е помислил същото. Остават по-малко от пет часа, докато се стъмни. Идеята е да бягат на югоизток, докато се свечери, навлизайки навътре в Атлантика, а после да сменят курса на североизток и да се измъкнат от бригантината в тъмнината. Това е на теория. Така или иначе засега най-важното е да се държат надалеч от нея, докато настъпи въпросният момент.

— По една миля на час — казва Лобо. — Това е най-многото, с което можем да позволим на бригантината да съкращава разстоянието между нас… Така че по-добре да пуснем бомкливера и формарсела.

Помощникът му вдига поглед нагоре, към грота. Огромното ветрило, издуто от вятъра, държано от върха и гика, тласка напред шалупата с помощта на кливера и форстаксела, разстлани над дългия бушприт на носа.

— Нямам доверие на стенгата — Мараня говори тихо, за да не го чуят кормчиите. — Един снаряд на французина удари над брамстенгата… А горе вече има прекалено много плат и ако вятърът задуха по-силно, стенгата може да се сцепи.

Пепе Лобо знае, че заместникът му има право. При силен вятър и много вдигнати платна, единствената мачта на шалупата може да се счупи, ако я принудят да държи прекалено много брезент. Това е слабото място на този вид бързи и маневрени кораби: уязвимост за сметка на скорост. Понякога са деликатни като сеньоритки.

— Затова няма да я удължаваме, като слагаме бомбрамстенга — отговаря той. — Но за останалото нямаме избор… Поемай, лоцмане.

Другият мъж се съгласява примирено. Освобождава се от сабята и пистолетите, вика боцмана — Брасеро контролира привързването на оръдията и затварянето на люковете — и се отправя към подножието на мачтата, за да наблюдава маневрата. Междувременно Пепе Лобо променя с два румба посоката, която държи Шотландеца, а после насочва далекогледа към килватера на шалупата. Вижда през окуляра как шебеката отново е вдигнала платна и плава към спасителя си и как бригантината бързо наближава към нея. Когато Лобо смъква далекогледа и поглежда към носа, мачтата на шалупата се е покрила с още платна, които се разстилат и веят, преди да се изопнат неподвижно, държани от шкотите, които мъжете опъват на палубата: бомкливерът е опънат високо над кливера, формарселът се издува на мачтата. Улавяйки още вятър, „Кулебра“ дърпа решително напред, пори вълните и се накланя така силно към подветрената страна, че водата плисва по оръдията и залива палубата, оттичайки се по направените за тази цел улеи. Облегнат в ъгъла, образуван от перилата на кърмата и фалшборда откъм наветрената страна, разкрачен, за да компенсира голямото накланяне настрани, корсарят отново е обзет от съжаление за изоставената плячка. Като изключим процента от плячката за него и хората му, дон Емилио Санчес Гинея и синът му Мигел също щяха да останат много доволни, мисли си той. Както и Лолита Палма.

За миг Пепе Лобо се замисля за жената — „Когато се върнете от плаване“, така бе казала тя последния път, — докато шалупата лети уверено напред през Атлантика, порейки вълните с ритмично поклащане. Струя студена вода плисва през вантите до кърмата, залива капитана и кормчиите, които се навеждат, за да я избегнат, доколкото могат. Отупвайки куртката си, мокър и с разчорлена коса, корсарят изтрива с ръкав лицето си, за да се отърве от солта, щипеща очите му. После отново се заглежда в килватера, по посока на все още далечните платна на бригантината. Както бе казал преди малко Мараня, това поне е добрата новина. Ловът откъм кърмата изисква много часове. А „Кулебра“ бяга като заек.

Сега, мърмори той злостно, хвани ме, ако можеш, мръснико.

Потракват куки за плетене, шумоли коприната на женски рокли при докосването си до столовете и дивана, чиито подлакътници са украсени с дантелени покривчици. Чаши сладко вино, шоколад и сладкиши на масичката за следобедна закуска. Тлеещата жарава в бронзовия мангал затопля помещението и го изпълва с аромат на лавандула. Стените с виненочервени тапети са украсени с голямо огледало, гравюри, рисувани чинии и две хубави картини. Сред мебелите изпъкват един полиран китайски шкаф и една клетка с какаду в нея. През широките стъклени врати към двата балкона се виждат дърветата в градината на манастира „Сан Франсиско“, окъпани в златисто от светлината на залеза.

— Казват, че Сагунто е изгубен — отбелязва Кура Вилчес — и че Валенсия също може да падне.

Доня Конча Солис, господарката на дома, се сепва и за миг престава да се занимава с ръкоделието си.

— Бог няма да го позволи.

Тя е пълна жена, прехвърлила седемдесетте, с посивяла коса, прибрана с гребенчета на кок. Носи обици и гривна от черен кехлибар, на раменете си има вълнен шал. Броеницата и ветрилото са й под ръка, на масичката.

— В никакъв случай няма да го позволи — повтаря тя.

До нея седи Лолита Палма, в тъмнокафява рокля с бяла дантелена якичка. Тя отпива глътка от сладкото вино, оставя чашата на подноса и продължава бродерията, която държи на гергеф в скута си. Няма слабост към конците, напръстника и иглата, нито към другите женски домашни занимания, които противоречат на характера и социалното й положение, но има навика да посещава кръстницата си в дома й на улица „Тинте“ два пъти в месеца, когато тук се събират дами и се занимават с шиене, бродиране и плетене на дантели. Днес тук са и дъщерята, и снахата на доня Конча — Росита Солис и Хулия Алгеро, последната бременна в петия месец, — както и една висока, руса мадридчанка на име Луиса Морагас, която е потърсила убежище в Кадис със семейството си и живее под наем в най-горния апартамент на сградата. Групата се допълва от доня Пепа де Алба, вдовица на генерал Алба, която има трима синове, все офицери.

— Работите се развиват зле — продължава Кура Вилчес непринудено, докато боде умело с иглата. — Нашият генерал Блейк беше разгромен от французите на Сюше, а войската му е разпръсната. Съществуват опасения, че целият Левант ще падне във френски ръце… И сякаш това е малко, та и посланик Уелсли, който въобще не се разбира с кортесите, заплашва да изтегли английските войски: и тези, които са разквартирувани в Кадис, и онези на братчето си, херцог Уелингтън.

Лолита Палма се усмихва и запазва разумно мълчание. Приятелката й говори с войнствен апломб, на който биха завидели някои генерали. Всеки би казал, че прекарва дните си сред гаубици и барабанен бой като някоя отракана маркитантка[2].

— Чух, че французите застрашават Алхесирас и Тарифа — отбелязва Росита Солис.

— Така е — потвърждава Кура със същата приповдигнатост. — Искат да влязат там за Коледа.

— Какъв ужас! Не разбирам защо нашите войски се огъват така… Не вярвам, че един испанец отстъпва по смелост на французите или англичаните.

— Не е въпрос на смелост, а на навик… Нашите войници са селяни без военна подготовка, събрани оттук-оттам във войската. Нямат опит в сражения на бойното поле. Затова и при първия открит сблъсък хората се пръскат, викат „Предателство!“ и бягат… С партизанските отряди е обратното. Те избират мястото и начина, по който да се бият. Чувстват се в свои води.

— Голям генерал си, Кура — смее се Лолита, без да престава да бродира. — Много разпалена и познавачка на военната наука.

Приятелката й също се смее, отпуснала ръкоделието си в скута. Този следобед тя е прибрала косата си под изящна шапчица с панделки, които подчертават хубавия цвят на страните й, заруменели допълнително и от близостта на мангала.

— Не се изненадвай — казва тя. — Ние жените имаме повече практически усет, отколкото някои именити стратези… Те събират войски от окаяни селяци, които после се разбягват при първия изстрел, хиляди нещастници, тичащи по бойното поле, докато вражеската кавалерия ги коли наред.

— Горките — вметва Росита Солис.

— Да… Горките.

Продължават мълчаливо, замислени за обсади, битки и разгроми — един мъжки свят, от който до тях достига само ехото. И последиците. Малко, дебело и лениво кученце се отърква в краката на Лолита Палма и изчезва по коридора, точно когато часовникът там отброява пет удара. През това време се чува само потракването на куките на доня Конча.

— Да, печални дни са тези — казва накрая Хулия Алгеро, която се е обърнала към вдовицата на генерал Алба — … Какво се чува за синовете ви?

Отговорът е съпроводен от усмивка, изпълнена с твърдост и примирение.

— Двамата по-големи са добре, слава Богу. Единият е в армията на генерал Байестерос, другият — недалеч от тук, в Пунталес.

Мъчително мълчание, разбираемо за всички. Хулия Алгеро угрижено се привежда напред, а издутият й корем се очертава под широката туника. Като майка към майка.

— А за най-малкия? Не знаете ли нещо?

Жената завърта отрицателно глава, впила очи в ръкоделието. Най-малкият син, заловен в битката при Оканя, е пленник във Франция. От много отдавна няма новини от него.

— Ще видите как всичко ще се оправи.

Сеньора Алба се усмихва стоически. Сигурно не е лесно да се усмихваш така, мисли си Лолита Палма. През цялото време да се опитваш да си на висотата, на която другите очакват. Неблагодарна роля: вдовица на един герой и майка на други трима.

— Разбира се.

Отново затракват игли и куки. Седемте жени продължават с ръкоделията си — чеизът на Росита Солис, — докато следобедът преваля. Разговорът тече спокойно, върти се около домашни събития и дребни местни клюки. Раждането на една. Сватбата или овдовяването на друга. Финансовите затруднения на еди-кое си семейство и скандалните отношения на еди-коя си сеньора с лейтенант от полка на Сиудад Реал. Недодялаността на доня еди-коя си, която излиза от вкъщи без прислужничка, която да я придружава, при това небрежно облечена, несресана и без да се е нагласила. Бомбите на французите и новата мускусна есенция, получена от Русия в магазина за сапуни на „Ментидеро“. През стъклените врати на балконите все още влиза достатъчно светлина, отразява се в голямото огледало с махагонова рамка и така в стаята става още по-светло. Обгърната в тази златиста светлина, Лолита Палма привършва с бродирането на инициалите „Р. С.“ на батистената носна кърпичка, отрязва конеца и се оставя на мечтания, отвеждащи я далеч от Кадис: море, острови, линията на брега в далечината, бели платна и искрящо слънце по накъдрената вода. Мъж със зелени очи гледа тази картина, а тя гледа него. Потръпвайки почти болезнено, тя се връща с усилие към действителността.

— Преди две вечери срещнах Пако Мартинес де ла Роса в сладкарницата на Коси — разказва Кура Вилчес. — Все по-хубав ми изглежда, толкова мургав и с цигански черти, с тези негови черни очи…

— Може би прекалено красив и с прекалено черни очи — отбелязва Росита Солис лукаво.

— Какво прави той? — пита разсеяно Луиса Морагас. — Виждала съм го няколко пъти и ми се струва приятно момче. Някак изящно.

— Да, да, това е точната дума. Изящно.

— Нямах представа — казва мадридчанката, скандализирана, след като си е дала сметка за какво стана дума.

— Е, така е.

Кура Вилчес продължава да разказва. Работата е там, додава тя, че срещнала младия либерал в сладкарницата, бил с Антониете Галиано, Пепин Кейпо де Ляно и други със същите политически убеждения…

— Празноглавци до един — намесва се доня Конча. — Истинска банда!

— Е, казаха, че новото отваряне на театъра е сигурно. Въпрос на дни.

Росита Солис и Хулия Алгеро ръкопляскат. Стопанката на къщата и вдовицата на Алба кривят физиономии.

— Още една победа на тези философстващи господинчовци — жалва се вдовицата.

— Не са само те. Има депутати от антиреформистката група, които също се обявяват „за“.

— Светът се е обърнал с главата надолу — оплаква се доня Конча. — Човек не знае на кой светец да се моли.

— На мен ми се струва, че това е добре — настоява Кура Вилчес. — Докато театърът остава затворен, градът се лишава от полезно и приятно забавление. В края на краищата в Кадис се дават представления в много частни домове и се плаща вход… Преди една седмица Лолита и аз бяхме в дома на Кармен Руис де Меля, където играха водевил от Гонсалес де Кастийо и „Съгласието на момичетата“.

Куките застиват в ръцете на стопанката на къщата, когато чува заглавието.

— Пиесата на Моратин[3] ли? На този поддръжник на французите?… Какъв срам!

— Не преувеличавайте, кръстнице — намесва се Лолита Палма. — Пиесата е много хубава. Съвременна, вълнуваща и съвсем порядъчна.

— Глупости! — доня Конча отпива глътка от студената вода, за да се успокои. — Къде са Лопе де Вега или Калдерон…!

Вдовицата Алба изразява съгласие.

— Да се отвори пак театъра ми се струва лекомислено — казва тя, поставяйки нов бод в ръкоделието си. — Хората забравят, че живеем във време на война, макар понякога тук това да не се забелязва много. Мнозина страдат по бойните полета и в градовете из цяла Испания… Смятам го за неуважение към тях.

— Аз пък го виждам като порядъчно забавление — възразява Кура Вилчес. — Театърът е дете на доброто общество и плод на просвещението на народите.

Доня Конча я поглежда със свойска ирония, примесена с горчивина.

— Ах, Курита. Говориш като либерал. Сигурно си прочела това в „Ел Консисо“.

— Не — смее се тържествуващо другата. — Прочетох го в „Диарио Меркантил“.

— Все едно, скъпа.

Луиса Морагас се намесва. Мадридчанката — омъжена за чиновник от регентството, който е пристигнал тук, бягайки от французите, — заявява, че е изненадана от свободата, с която жените в Кадис по принцип изказват мнения по военни и политически въпроси. И въобще за всичко.

— Такава свобода би била немислима в Мадрид или в Севиля… Дори във висшето общество.

Доня Конча й отговаря, че това е естествено. На други места, добавя тя, това, което се изисква най-вече от една жена, е да се облича добре и да се движи грациозно, да може да говори за някои и други несъществени глупости и да размахва умело ветрилото си. Но на всеки жител на Кадис, мъж или жена, е присъщ неспокойният стремеж да опознае колкото е възможно повече нещата и свързаните с тях проблеми. Това се дължи до голяма степен на пристанището и на морето. Отворен към световната търговия от векове, градът се радва на почти либерални традиции, в които се възпитават и много млади момичета от добрите семейства. За разлика от останалата част на Испания, а включително и от обичайното за други културни общества, тук не е рядкост жените да говорят чужди езици, да четат вестници, да спорят за политика и ако е необходимо, да се заемат със семейната търговия, какъвто е случаят с кръщелницата й Лолита след смъртта на баща й и брат й. На всичко това се гледа с добро око, дори се приветства, стига да е в границите на приличието и на добрите обноски.

— Но е истина — казва тя в заключение, — че заради бъркотиите на войната нашите млади момичета губят малко реален поглед към нещата. Има прекалено много вечеринки, танци, заведения, в които се играе хазарт, униформи… Прекалено много свобода и прекалено много бърборковци, произнасящи речи в кортесите и извън тях.

— Прекалено голямо желание за развлечения — довършва вдовицата Алба, която продължава да шие, без да вдига глава.

— Не става дума само за развлечение — протестира Кура Вилчес. — Светът не може и занапред да принадлежи на монарсите с абсолютна власт, а трябва да е на всички. И това с театъра е добър пример. Според Пако де ла Роса и останалите, театърът е подходящ за възпитанието на народа… Според тях това е подходящ амвон, от който да бъдат проповядвани новите представи за родина и нация.

— Народът? … Сама го каза, момиче — отбелязва доня Конча. — Това, което искат онези хора, е лековерна тълпа, която да унищожи монархията и да установи републиката с нейните гилотини. Да сменят амвона, както сама казваш, с театралната сцена. Да проповядват своите неща оттам, по свой начин. Много независима нация, както го наричат днес, и малко религия.

— Либералите не са противници на религията. Почти всички, които познавам, ходят на църква.

— Да, разбира се — доня Конча обхожда всички с победоносен поглед. — Ходят в църквата „Росарио“, защото свещеникът е от техните.

Кура Вилчес не се признава за победена.

— А другите ходят в старата катедрала — отговаря тя безцеремонно, — защото там се проповядва срещу либералите.

— Няма място за сравнение, мила.

— Е, на мен идеята с патриотичния театър ми изглежда добра — изказва мнението си и Хулия Алгеро. — Добре е да се възпитава народа в граждански добродетели.

Доня Конча сменя посоката на своята атака, насочвайки я към снаха си. Така започнаха нещата във Франция, мърмори тя, и ето какъв е резултатът: гилотинирани крале, разграбени църкви и простолюдие, за което вече няма нищо свято. И на всичкото отгоре — Наполеон. Кадис, додава тя, вече можа да се убеди от първа ръка на какво е способен един народ без спирачки. Спомнете си за горкия генерал Солано или за другите подобни инциденти. Свободата на печата само влоши нещата с всички тези разпространявани навсякъде памфлети, либерали и антиреформисти са се хванали за гушата, а вестниците ги насъскват едни срещу други.

— Народът се нуждае от възпитание — намесва се Лолита Палма. — Без просвещение няма патриотизъм.

Когато я чува да говори така, доня Конча й отправя продължителен поглед, изпълнен с особена смесица от обич и неодобрение. Лолита знае, че въпреки хода на времето и без да обръща внимание на реалното положение на нещата, кръстницата й не се е примирила с мисълта, че тя продължава да е неомъжена. Жалко, има навика да казва на приятелките си. Такова момиче… а годините си вървят. При това никак не беше грозна. И сега не е. Толкова умна, така здравомислещо ръководи къщата, търговията и всичко останало. А е все сама. Ще си остане стара мома, горкичката.

— Понякога говориш като тези дърдорковци от кафене „Аполо“, дъще… Това, от което се нуждае народът, е да има какво да яде, да има страх от Бога и да почита законния крал.

Лолита се усмихва безкрайно мило.

— Това съвсем не е всичко, кръстнице.

Доня Конча е оставила възглавничката с куките настрани и си вее ожесточено с ветрилото, сякаш разговорът и топлината на мангала започват да я задушават.

— Може би — съгласява се тя. — Но всичко останало е нередно.

Огънят от боровите трески, горящ в единия край на арената за бой на петли, отделя смолист и мръсен пушек, който дразни очите. Пламъците осветяват слабо помещението и хвърлят червени отблясъци по мазната кожа на мъжете скупчени около пясъчния кръг, където се бият петлите: на места перата им са изрязани до основата или направо изскубнати, на шпорите им са поставени стоманени наконечници, човките им са целите в кръв. Мъжете викат радостно или гневно при всяко налитане и всяко клъвване, залагайки пари на всеки сблъсък.

— Заложете на черния, капитане — съветва лейтенант Бертолди. — Не е възможно да загубим.

Подпрян с гръб на оградата опасваща арената, Симон Дефосьо наблюдава схватката, увлечен от яростта, с която се нахвърлят една на друга двете птици, едната червеникава, другата черна с гердан от настръхнали бели пера. Насъскват ги двайсетина френски войника и няколко испанци от верните на крал Жозеф части. Над ограденото с дъски място без покрив се е ширнало звездното небе и се извисява мрачният, укрепен купол на стария параклис „Санта Ана“.

— Черният, черният — настоява Бертолди.

Дефосьо не е убеден, че идеята е добра. Има нещо в безучастното изражение на собственика на червеникавия петел, което го кара да бъде нащрек. Човекът — сух, изпит испанец с прошарена коса, с цигански черти, тъмна кожа и непроницаем поглед, е клекнал отстрани на кръга. Това безразличие му се струва прекалено. Или петелът и парите от залозите нямат особено значение за него, или крие пето асо в ръкава си. Френският капитан не е специалист по бой с петли, но в Испания е гледал някой и друг и знае, че една кървяща и загубила сили птица внезапно може да се съвземе и с един точен удар на човката да обърне противника си с краката нагоре. Някои дори са обучавани на това. Да се преструват на изплашени и сякаш са на път да издъхнат, докато залозите скочат в полза на другия, и тогава атакуват смъртоносно.

Зрителите вият от задоволство, докато червеникавият петел отстъпва пред свирепата атака на противника си. Маурицио Бертолди се кани да си проправи път, за да добави още няколко франка към залога си, но Дефосьо го задържа за ръкава.

— Заложете на червеникавия — казва той.

Италианецът гледа объркано златния наполеон, който висшестоящият току-що е сложил в ръката му. Дефосьо настоява, напълно сериозен и убеден.

— Послушайте ме.

След известно колебание Бертолди кимва. Решава се, добавя половин златна унция от себе си към наполеона и предава всичко на човека, който събира залозите.

— Надявам се да не се разкайвам — въздъхва на връщане той.

Дефосьо не отговаря. Вече не следи подробностите на боя. Вниманието му е привлечено от трима мъже сред насъбралото се множество. Те са видели проблясването на монетите и кожената кесия, която капитанът държи в джоба на мундира си и го наблюдават втренчено, което въобще не му вдъхва спокойствие. Тримата са испанци. Единият е облечен цивилно, с платнени обувки и раирана наметка на раменете, а другите носят кафяви сукнени куртки с червени обшивки, къси до коленете панталони и гамаши — така се обличат хората от селското опълчение, което действа в помощ на френската войска. Тези хора се ползват с лоша слава: продажна и незаслужаваща доверие паплач: бивши партизани, разбойници или контрабандисти — тези разлики никога не са ясни в Испания, — които са се заклели във вярност на крал Жозеф и сега преследват някогашните си другари с право да получават една трета от всичко, иззето от неприятели и престъпници, независимо дали наистина са такива или не. И така, жестоки в своята безнаказаност, непостоянни в убежденията си, склонни към всякакви злоупотреби и безчинства над сънародниците си, въпросните доброволци понякога се оказват по-опасни от самите бунтовници, с които се съревновават по издевателства по пътищата, полетата и чифлиците, като крадат и грабят населението, което казват, че защитават.

Като гледа тези три сериозни и мрачни лица, капитан Дефосьо пак започва да разсъждава за двете черти, присъщи според него на испанския характер: непоследователност и жестокост. За разлика от британските войници с тяхната постоянна, безпощадна и разумна храброст, или от французите, винаги решителни в сражение, дори когато са далеч от родната земя, често единствено заради честта на знамето, испанците продължават да бъдат за него загадка, изтъкана от парадокси: противоречива храброст, примирена страхливост, непостоянно упорство. По време на Революцията и походите в Италия французите, зле въоръжени, лошо облечени и без военна подготовка, се превърнаха бързо в опитни воини, ревностни бойци за славата на своята родина. Докато испанците, като че ли по рождение привикнали към поражението и липсата на доверие в онези, които ги командват, не издържат при първия удар и рухват като организирана войска в началото на всяко сражение; същевременно обаче са способни да умрат с чест, без вайкане и без да молят за милост, както на малки групи или в единоборство, така и при големи обсади, защитавайки се със смайваща свирепост. Показват след всяко поражение изключителна издръжливост и способност да се реорганизират с лекота и влязат отново в бой, с неизменните си фатализъм и отмъстителност, без да показват никога унижение или обезсърчаване. Като че ли това да се бият, да търпят поражения, отново да тръгват на бой и да бъдат разгромявани отново е най-естественото нещо на света. Генерал „Все ми е едно“, наричат те самите това отношение към живота. И това ги превръща в страшни противници. Този генерал е единственият, който никога не им изменя.

Що се отнася до испанската жестокост, то Симон Дефосьо познава прекалено много примери за нея. Боят с петли е подходящ символ, тъй като безразличието, с което тези мълчаливи хора приемат съдбата си, изключва милостта към онези, които паднат в ръцете им. Дори в Египет французите не е трябвало да понесат повече мъка, ужаси и лишения, колкото в Испания, а това ги тласка към всякакъв род крайности. Заобиколени от невидими врагове, винаги озъртайки се с пръст на спусъка, те знаят, че животът им е в постоянна опасност. В тази безплодна, опустошена земя с лоши пътища, войниците на императора, натоварени като мулета, в зной и студ, на вятър или дъжд, трябва да осъществяват преходи, които биха съсипали пешеходци без какъвто и да било товар. И във всеки момент, в началото, по време на похода или в края му, на мястото, където са се надявали да си починат, може да ги очакват сблъсъци с неприятеля: не сражения на бойното поле, които след края дават възможност на оцелелия да почине край огъня на бивака, а коварни засади, прерязване на гърла, мъчения и убийства. Две събития, за които Дефосьо е научил наскоро, утвърждават зловещата физиономия на войната в Испания. Телата на сержант и войник от 95-ти пехотен полк, заловени в странноприемницата край Маротера, били открити преди две седмици: били сложени между две дъски и разрязани с трион на две. А преди четири дни, в Рота, един селянин и синът му предали на властите коня и екипировката на войник от втори драгунски полк, който бил разквартируван у тях, и който според тях бил дезертирал. Накрая драгунът бил открит, обезглавен и скрит в кладенец. Опитал се да изнасили дъщерята на собственика на къщата, признал последният. Баща и син бяха обесени, след като отрязаха ръцете и краката им и разграбиха дома им.

— Вижте червеникавия, капитане. Още се перчи.

В тона на лейтенант Бертолди се долавя въодушевление. Петелът, който изглеждаше притиснат от съперника си в единия край на пясъчния кръг, току-що е вирнал глава, събрал е неизвестно къде скритите досега сили, и с яростен удар на човката е отворил кървяща рана в гърдите на другия, който се олюлява и отстъпва, разпервайки подрязаните си криле. Дефосьо поглежда бързо към лицето на собственика, търсещ обяснение на случващото се, но испанецът продължава да стои безучастен, загледан в птицата, сякаш и предишната му слабост, и внезапното му съвземане не го изненадват ни най-малко. Петлите се нападат един друг във въздуха, пърхат и налитат яростно, удрят с човки и нокти, и сега черният е онзи, който, с извърнати нагоре очи и облян в кръв, отстъпва, все още опитвайки се да се бие, докато накрая пада в краката на другия, който го довършва с безпощадни удари с човката и вдига окървавената си глава, за да изкукурига победоносно. Едва тогава Дефосьо забелязва лека промяна у собственика му. Една бегла усмивка, едновременно тържествуваща и презрителна, която изчезва, когато той става и прибира петела, а след това поглежда около себе си със своите безизразни и жестоки очи.

— Какъв петел, как да го разбереш — казва Бертолди смаян.

Дефосьо наблюдава задъханата червеникава птица влажна от собствената и чужда кръв, и потръпва като от някакво предчувствие.

— Или да разбереш собственика му — добавя той.

Двамата артилеристи прибират спечеленото, разпределят си го и излизат от ограждението в мрака на нощта, загърнати в сивите си наметала. Едно куче легнало в тъмното се надига стреснато, забелязало появата им. На мъглявата светлина, идваща откъм арената, капитанът забелязва, че едната от предните му лапи е осакатена.

— Хубава нощ — отбелязва Бертолди.

Дефосьо предполага, че помощникът му има предвид скоро получените пари, подрънкващи в кесиите им, защото нощи като тази, с ясно звездно небе, са виждали не една и две през войнишкия си живот. Намират се много близо до стария параклис „Санта Ана“ издигнат на върха на най-високия хълм от възвишенията над Чиклана — от два дни си почиват тук под предлог, че събират продоволствия за Кабесуела. От това място, укрепено и пазено от артилерията на близката батарея, може да се види на дневна светлина цялата картина на солниците и остров Леон, от Пуерто Реал до Атлантическия океан и испанската крепост Санкти Петри, която англичаните бранят в устието на канала, от едната страна, а снежните планини Грасалема и Ронда я пазят от другата. По това време тъмнината позволява да се различат само очертанията на параклиса сред силуетите на мастикови дървета и рожкови, светлата пръст по пътя, криволичещ надолу по склона, няколко далечни светлини — несъмнено военни лагерни огньове — от страната на острова, арсенала „Карака“ и отблясъкът на слезлия ниско полумесец, умножаван до безкрайност от езерца и малки канали, достигащи до полукръглия хоризонт. Селището Чиклана, помръкнало и тъжно след разграбването, окупацията и войната, се разстила в подножието на хълма, като пленник сред просторната черна шир на боровете, с ясните очертания на варосаните си къщи, разделено на две от ивицата на река Иро.

— Кучето ни следва — казва Бертолди.

Вярно е. Животното — една движеща се сянка в мрака, накуцва след тях. Когато се обръща да го погледне, Симон Дефосьо открива други три сенки, които вървят отзад.

— Внимавай с маноловците — предупреждава той.

Още не е довършил думите си, когато те се нахвърлят върху им, размахвайки стоманени остриета, проблясващи като светкавици. Преди да успее да извади сабята от ножницата, Дефосьо усеща как някой рязко дръпва едната му ръка и чува неприятния звук на бръснач, разрязващ сукното на мундира му. Далеч не е безстрашен воин, но няма и да се остави лесно да му прережат гърлото. Така че нанася удар, за да избегне нов разрез, блъска нападателя си и се бори с него, опитвайки се да избегне търсещия го бръснач и да освободи сабята си, но без успех. Наблизо чува тежко дишане и яростно сумтене — шумът на борбата.

— Помощ! — вика той.

От удара в лицето пред очите му се посипват искри. Ново раздиране на сукното го кара да почувства как слабините му изтръпват. Ще ме разфасоват на парчета. Като прасе. Мъжете, с които се бори, докато те се мъчат да го хванат за ръцете, — за да го намушкат, заключава той в пристъп на паника — миришат на пот и смолист пушек. Сега вече му се струва, че чува и Бертолди да вика. С отчаяно усилие, едва измъквайки се от нападателите си, капитанът скача надолу по склона и се търкулва за кратко сред камъни и храсталаци. Това му предоставя достатъчно време, за да пъхне дясната ръка в джоба на мундира си и да извади оттам пистолет. Пистолетът е малък, с неголям калибър, по-подходящ за някое напарфюмирано конте, отколкото за офицер по време на война, но тежи малко, удобен е за носене и на късо разстояние праща куршум в корема не по-зле от прочутия кавалерийски модел „Година XIII“. Така че, след като го зарежда с лявата си ръка, Дефосьо го вдига навреме, за да се прицели в близката сянка, връхлитаща към него. Изстрелът осветява облещени очи на мургаво лице с бакенбарди, а после се чува стон и шумът на падащо тяло.

— Помощ! — вика той отново.

Отговаря му някакъв възглас на испански, който звучи като ругатня. Тъмните сенки, връхлитащи преди към Дефосьо, сега притичват покрай него, бързайки надолу по склона. Французинът, който е застанал на колене и най-сетне успява да извади сабята от ножницата си, я размахва при преминаването им, но тя сече само въздуха, без да достигне бегълците. Четвърта сянка се насочва забързано към Дефосьо, който се кани да нанесе нов саблен удар, и тогава разпознава разстроения глас на Бертолди.

— Капитане!… Добре ли сте, капитане?

По пътеката, откъм укрепения параклис, часовите идват тичешком със запален фенер, осветяващ щиковете им. Бертолди помага на капитана да се изправи. На приближаващата светлина Дефосьо забелязва, че лейтенантът е с окървавено лице.

— Отървахме се по чудо — отбелязва последният, все още с треперещ глас.

Вече половин дузина войници са ги наобиколили и питат какво се е случило. Докато помощникът му обяснява, Симон Дефосьо слага сабята в ножницата и прибира пистолета под наметалото си. После поглежда надолу по склона, към тъмнината, в която са изчезнали нападателите му. От главата му не излиза образът на червеникавия петел, мятащ се из оградената арена с настръхнали пера, потънал в кръв.

— Беше проститутка от Санта Мария — казва Кадалсо.

Рохелио Тисон оглежда безформената купчина покрита с одеяло, изпод което се подават само краката. Трупът лежи на земята, до стената на стар, изоставен склад на ъгъла на улица „Лаурел“: тясно и мрачно здание, видимо запустяло, без покрив. Отсечените краища на три дебели, голи греди се очертават в небето, над останките от стълба, чиито стъпала водят към празното пространство.

Комисарят прикляква и отмахва одеялото. Този път, въпреки закалката на навика, изпитва страх. От Санта Мария, беше казал помощникът му. Спомени и смущаващи мисли се смесват в ума му. Образът на едно голо момиче, проснато по корем в мрака. И воплите му. Не, моля ви. Моля ви. Дано не е то, мисли си смутено Тисон. Такава случайност би била прекалена. Съвпаденията биха били прекалено много. Когато разкрива разкъсаната до костта плът на гърба под скъсаните и смъкнати до кръста дрехи, миризмата нахлува в носа и гърлото му сякаш някой го удря в лицето с юмрук. Това все още не е гнилостта на разложението — момичето трябва да е умряло предната вечер, — а друга зловеща миризма, която за него е вече позната: мирис на разкъсана от камшични удари плът, разкъсана така, че се показват кости и вътрешности. Мирише като в месарниците през лятото.

— Света Дево! — възкликва Кадалсо зад гърба му. — Човек така и не може да свикне с това, което този човек им причинява!

Като задържа дъха си, Тисон хваща момичето за косата — мръсна, разрошена, спечена на челото в съсиреци кръв, — и я дърпа леко, вдигайки главата, за да види по-добре лицето. Трупното вцепенение вече е обзело тялото и затова заедно с главата се надига и вкочаненият врат. Комисарят оглежда това, което прилича на мръсна восъчна маска с виолетови следи от ударите. Мъртва плът. Почти като предмет. Или дори без „почти“. Вече не се забелязва нищо човешко в жълтеникавото лице, в замъглените зеници, гледащи невиждащо изпод полуотворените клепачи, в устата, която все още е запушена с кърпа, задавила виковете. Поне, казва си той, пускайки косата на мъртвата, не е тя. Не е, както за момент се беше уплашил, момичето, при което беше, след като си тръгна от Каракола. Голото тяло, до което смътно и с ужас различи и бездните в собствената си душа.

Покрива отново трупа с одеялото и се изправя. От близките балкони надничат хора и той си казва, че този път ще бъде невъзможно да запазят убийството в тайна. Дотук я докарахме, мисли си той. Пресмята бързо всички „за“ и „против“, непосредствените последици от събитието. Дори за необичайните обстоятелства, в които живее градът, пет убийства са прекалено много. Няма свободно поле за действие. В най-добрия случай, дори да успее да избегне обществения скандал и намесата на клюкари и журналисти, ще му се наложи да дава много обяснения пред главния интендант и губернатора. При тях няма да му се размине с интуиции, теории или експерименти. Само фактите имат стойност и те ще искат виновници. И ако такива не се появят, ще търсят от някого отговорност. Ще искат или главата на убиеца — или неговата.

Полюшвайки замислено бастуна си, с една ръка в джоба на сюртука, нахлупил шапка ниско над очите, Тисон оглежда улицата от единия до другия край от тази точка, която я дели на две: едната част до близката улица „Сантяго“ и другата — до „Вилялобос“. Тук още никога не са падали бомби. Това е първото, което се постара да провери, когато разбра за откритото тяло. Най-близко е паднала преди две седмици една, която не е избухнала, но е засегнала строежа на новата катедрала. Което може да означава само две неща: че хипотезите му са безпочвени или че в следващите часове или минути те могат да бъдат потвърдени от попадение на френската артилерия. Вдига поглед, наблюдава хладнокръвно близките къщи, фасадите и терасите, които предвид разположението са най-застрашени да бъдат улучени от бомба, изпратена от другия край на залива. Дузината граждани, които надничат любопитно от балконите задържат вниманието му. Казва си, че би трябвало да ги предупреди. Да даде сигнал, че всеки момент тук може да долети снаряд, който да ги осакати или убие. Би било интересно да види лицата им. Махайте се оттук и то бързо, защото има вероятност отгоре ви да падне бомба. Каза ми го едно птиченце. Или иначе казано: евакуирайте спешно жителите на улица „Лаурел“ и околностите й — за няколко часа? За няколко дни? — с обяснението, че според комисаря Тисон един убиец действа, воден от някакъв странен магнетизъм и мистериозни координати. Смеховете ще се чуят чак в Трокадеро. Обаче интендантът и губернаторът сигурно няма много да се развеселят от това.

Близките часове и минути, повтаря си той. После прави няколко крачки по улицата, оглеждайки всичко. От този момент нататък — мисълта сега предизвиква у него тревожни тръпки — може да не се случи абсолютно нищо или някоя бомба да падне от небето и да избухне върху всички тях. Както се случи последния път на улица „Виенто“. Споменът го кара да се движи крайно предпазливо, сякаш от стъпките му в едната и другата посока зависи дали ще се озове във финалната точка на траекторията на френския изстрел.

Тогава, за един много кратък миг, сякаш озовал се в някаква точка на улицата, където въздухът изчезва и оставя необичайна празнота, Тисон изпитва тревожно усещане за нереалност. Прилича, забелязва той учуден, на усещането, когато си застанал край пропаст и чувстваш привличането на бездната, теглещо те силно надолу: някакво непознато досега замайване. Или почти непознато. Може би възбуда би била другата подходяща дума. Или любопитство, объркване или несигурност. В усещането се крие и някаква смътна, нередна наслада. Уплашен от посоката, в която поемат мислите му, полицаят се чувства прекалено изложен на риск. Физически уязвим. Така сигурно се усеща войник извън окопа, под неприятелския огън. Озърта се на едната и на другата страна, сякаш се буди от тежък унес: ето съседите горе, Кадалсо, застанал прав до трупа, нощните пазачи на ъгъла, държащи зяпачите настрана. Дошъл на себе си, Тисон търси онази част на улицата, която изглежда по-защитена, като се вземе предвид — опитва се да се ориентира, преценявайки с бърз поглед, — че френската артилерия стреля към града от изток.

После идва ред и на убиеца, разбира се. Спира се при един вход и се замисля над думата „после“. При това не без сарказъм. В действителност е изненадан от собствената си нерешителност относно точния ред на приоритетите. Бомби и убийства. Преди и след. Истината е, заключава той, че го гневи принудата да се намеси в решението на един аспект на проблема, без да си изясни най-загадъчната му част. Но петото мъртво момиче не му оставя избор. Главният заподозрян е открит и началството ще държи той да бъде заловен. По-точно казано, ще настояват с юмруци по масата съвсем скоро, веднага щом новината за новото престъпление се разнесе из града. А този път тя несъмнено ще се разнесе, колкото и усти да успее да затвори. Всички тези глупави хора по балконите, пък и вестниците ще успеят да съберат две и две, припомняйки си предишни факти. При тази ситуация преследването не търпи отлагане, а разплитането на останалите възли ще трябва да почака или да бъде отхвърлено. Тази вероятност — или може би сигурна перспектива, — отчайва полицая. Какво разочарование — да се окаже принуден да неутрализира убиеца, без преди това да си е изяснил загадъчните физични закони, управляващи неговата игра. Без да узнае дали той е абсолютният автор или е обикновено звено от една по-сложна верига. Дали е окончателният ключ към разгадаването или обикновена пионка в тази загадка.

— Какво става с този Фумагал?

Върнал се е при помощника си, който гледа покритото с одеяло тяло и междувременно чопли усърдно носа си. Подчиненият прави гримаса, която не обещава нищо. Неговата работа не е да тълкува факти, а да ги проследява точно и да уведомява за тях началника си. Кадалсо е от хората, които спят непробудно, без да си блъскат главата.

— Все така е под наблюдение, сеньор комисар. Две двойки се смениха снощи пред дома му.

— И?

Неловко мълчание, в което агентът се опитва да разбере дали едносричният въпрос изисква отговор или не.

— И нищо, сеньор комисар.

Тисон почуква нетърпеливо по земята с върха на бастуна си.

— Не е ли излизал снощи?

— Не, доколкото ми е известно. Агентите се кълнат, че е бил вкъщи целия следобед. После отишъл да вечеря в кръчмата „Пердис“, отбил се за малко в кафене „Анхел“ и се прибрал рано. Светлината в прозорците му угаснала около девет и петнайсет.

— Прекалено рано… Сигурен ли си, че не е излизал?

— Така казват тези, които са го следили. Не искайте повече от мен… Дежурните уверяват, че не са мърдали оттам по време на смените си и че заподозреният не е подал и носа си през вратата.

— Улиците са тъмни… Може да е излязъл от другаде. Отзад.

Кадалсо бърчи чело, като дълго обмисля последните думи.

— Струва ми се трудно осъществимо — заключава той. — Къщата няма задна врата. Единствената възможност е да е излязъл през прозореца към вътрешния двор на съседната къща. Но, ако ми позволите коментара, такова предположение е малко пресилено.

Тисон приближава лице до агента.

— А ако е излязъл през терасата на покрива и оттам е минал в съседната къща?

Следва красноречиво мълчание. Този път — гузно.

— Кадалсо… Да ти се не види, мамка му.

Другият свежда съкрушено глава.

— Тъпак — натъртва Тисон. — Банда тъпаци.

Помощникът мънка някакви доста неоснователни извинения, които комисарят отхвърля с махване на ръката, стиснала бастуна. Предпочита да се занимава с нещо практично. Няма много време и трябва да се съсредоточи. Най-важно е птичето да не излети от кафеза. Да няма такава възможност.

— Какво прави сега?

Кадалсо го гледа покорно. Като бито куче, което иска господарят да му прости.

— У дома си е, сеньор комисар. Всичко изглежда нормално… За всеки случай съм удвоил наблюдението.

— Колко човека има там сега?

— Шест.

— Това е три пъти повече, глупако.

Тисон започва да прехвърля възможности на ум. Кадис е същинска шахматна дъска. Съществуват резултатни ходове, съществуват и съвършени ходове. Умният играч се характеризира с предвидливостта и търпението си. Тисон би искал да е умен, но знае, че е само хитър. И опитен. Ще трябва, заключава той примирено, да се оправяме с това, което имаме.

— Махнете тялото оттук. Закарайте го в моргата.

— Няма ли да изчакаме леля Перехил?

— Не. При тази няма смисъл да проверяваме девствена ли е като другите.

— Защо, сеньор комисар?

— Не ми ли каза, че е проститутка?… Кретен такъв.

Прави няколко крачки към средата на улицата и се озърта. Иска да провери ще се повтори ли усещането отпреди малко, когато обмисляше възможността — и все още я обмисля с боязън, — бомба да падне върху им. Това не е нещо конкретно, а смътно подозрение, почти неуловимо. Нещо, свързано със звука и тишината, с вятъра и неговото отсъствие. Навярно с наситеността или плътността, ако това е думата, на въздуха в тази точка на улицата. И не му се случва за първи път. Докато се оглежда, движейки се много бавно, Рохелио Тисон се опитва да си спомни. Сега е сигурен, че е преживял вече подобно усещане или неговите ефекти. Прилича на това, когато мисълта сякаш разпознава по тайнствен начин нещо, случило се в миналото. Или при други обстоятелства. Или в друг живот.

Улица „Виенто“, спомня си изведнъж той, стъписан. Същото усещане за празнота изпита там, в изоставената къща, където бе открито предишното убито момиче. Тази особена увереност, че на някое място и в точен момент въздухът променя свойствата си, правейки това място различно от всички останали. Точка на отсъствие, на пълен вакуум, отделен от обкръжаващата го среда чрез невидим, прозрачен похлупак, изолиращ околната атмосфера. Все още смаян от откритието си, той прави няколко крачки напосоки, опитвайки се да се озове на мястото, където бе изпитал преди малко това усещане. Накрая, недалеч от трупа, точно на ъгъла на улицата, отново бива обзет от чувството, че прониква в същото онова тясно и необикновено пространство, където въздухът е неподвижен, всички звуци са глухи и далечни и дори температурата изглежда различна. Една почти абсолютна празнота, засягаща всички сетива. Усещането трае само секунда и веднага изчезва. Но е достатъчно, за да накара кожата на полицая да настръхне.

[1] Курс, при който вятърът духа почти насреща. — Б.р. ↑

[2] Лавкаджийка, амбулантна търговка, пътуваща с войската. — Б.р. ↑

[3] Леандро Фернандес де Моратин (1760–1828) — испански драматург, числящ се сред привържениците на крал Жозеф Бонапарт. — Б.р. ↑

11.

През последните дни зимните западни ветрове носят над града мъгливи залези. Преди малко цветът на небето е преминал от червено към сивосинкаво, а после към черно, междувременно в залива, на вечерната проверка, са свалени флаговете и неподвижните силуети на закотвените кораби се размиват в падащата тъмнина. В първите часове на нощта навсякъде избива преждевременна, нетърпелива влага, която мокри решетките на прозорците, прави хлъзгав калдъръма и го кара да блести в едновременно призрачната и близка светлина на единствената маслена лампа, запалена на ъгъла на улиците „Балуарте“ и „Сан Франсиско“.

— Няма да те пусна да си вървиш сама, каквото и да ми говориш… Сантос!

— Както заповядате, доня Лолита!

— Вземи един фенер и придружи сеньора Вилчес.

На вратата на дома си, в тъмното, с вълнен шал на раменете и с прибрана коса на плитка, навита на тила, Лолита Палма изпраща Кура Вилчес. Приятелката й протестира твърдейки, че може преспокойно да измине сама малко повече от стотината крачки, които я делят от къщата й на „Педро Конде“, срещу сградата на митницата. На нейните години, при това в Кадис не се нуждае от ветрило, за да прогони мухите. Само това оставаше.

— Не ме дразни, скъпа — противи се тя, докато вдига широката яка на наметалото си. — И остави на мира горкия Сантос, който вечеря.

— Ти да мълчиш. Не ставай глупава. Положението не е такова, че да потропваш с токчета по улиците, като че ли всичко е наред.

— Казвам ти, че си тръгвам. Стига.

— Не… Сантос!

Кура Вилчес настоява, но Лолита отказва да я пусне да си върви сама. Късно е и мълвата за убитите жени, която се носи из града, изпълва всички с безпокойство. Докато по улиците ходят убийци, казва приятелката й, женските самохвалства са излишни. Властите твърдят, че става дума за измислици и нито един вестник не споменава нищо по въпроса, но Кадис прилича на голям двор, в който се събират съседки-клюкарки: говори се, че престъпленията са факт, че полицията не успява да открие виновниците и че въпреки свободата на печата, на вестниците е наложена цензура, оправдана с войната, за да не се тревожат хората. Всеки знае за какво става дума.

Прислужникът се връща със запален фенер и Кура Вилчес отстъпва пред доводите. Прекарала е почти целия следобед в дома на Лолита, помагайки й малко. Последният ден от месеца е, дата, на която по традиция в Кадис канцелариите и канторите на търговските къщи са отворени до полунощ, както и агенциите за обмен на валута, банките, магазините с отвъдокеански стоки и корабните агенции — прави се месечният баланс и се актуализират книжата. По навик, наследен от баща си, Лолита е посветила следобеда на преглеждане на сметките, които се изготвят от служителите на „Палма и синове“ в канцелариите на долния етаж, докато приятелката й е помагала с домашните задължения и грижите за майка й.

— Намирам, че изглежда много добре. Доколкото това е възможно.

— Хайде, тръгвай. Съпругът ти ще иска да вечеря.

— Той ли? — Кура Вилчес слага заканително ръце на хълбоците си под наметалото. — Малкото време, което прекарва в Кадис, го прекарва също като теб, потънал до гуша в търговска кореспонденция и в счетоводните си книги… Въобще няма нужда от мен. Днес е най-подходящият ден човек да се отпусне и да изневери. През всеки последен ден на месеца ние, омъжените жени в Кадис, имаме смекчаващи вината обстоятелства… Всеки изповедник би разбрал ситуацията.

— Колко си груба — смее се Лолита. — Грубиянката Вилчес.

— Шегувай се ти, глупачке. Но това, което докторите предписват в дни като този, е някой гренадирски лейтенант, морски офицер или нещо подобно… От онези, които нищо не разбират от обмен на валута или счетоводно отчитане, но пък като минават на един пистолетен изстрел от теб, ти става топло и изпитваш желание да си повееш с ветрилото. С хубави бакенбарди и добре изопнати панталони.

— Не ставай невъзпитана.

— Няма нищо такова, скъпа. Ти обаче си сухарка. На твое място, неомъжена и с такава външност, бих пяла друга песен. Едва ли щях да си прекарвам живота затворена между четири стени с половин дузина писарушки в кантората, колекционирайки зелени листа в някакъв албум.

— Хайде, тръгвай най-сетне… Сантос, освети пътя на доня Кура.

Светлината на фенера огрява тротоара пред Кура Вилчес, която се загръща по-добре в наметалото си и тръгва след стария прислужник.

— Пропиляваш шанса си, мила — казва тя, като се обръща за последен път. — Чуй какво ти казвам… Пропиляваш шанса си.

Лолита Палма още се смее, вече на тъмно, облегната на рамката на вратата.

— Върви и внимавай, покорителко на сърца.

— Довиждане, монахиньо.

Лолита затваря желязната врата зад гърба си и тръгва между големите саксии с папрати, поставени върху генуезките плочки на вътрешния двор. До кладенеца един голям свещник с восъчни свещи осветява трите арки и двете колони на мраморната стълба, водеща към остъклената галерия на горните етажи. На няколко стъпки вдясно, в същия двор, се намира входът към търговските кантори, които заемат партерния етаж, с друга врата за стоките и търговските дейности, водеща към улица „Доблонес“: там са складът за фини стоки, малката приемна, главният кабинет и канцеларията, където двама писари, отговорникът за кореспонденцията, един счетоводител и един пълномощник работят на светлината на газените лампи, приведени над бюрата покрити с копия на писма и счетоводни книги, товарителници и фактури. Щом Лолита влиза, заобикаляйки мангала с въглищата, затоплящ помещението, всички кимват с глава за поздрав — забранила им е да стават, когато влиза в кантората — и само Молина, пълномощникът, който служи на фирмата от тридесет и четири години, се изправя зад стъклената преграда, ограждаща малката стаичка, в която работи. Има черни наръкавници и паче перо зад дясното си ухо.

— Появиха се неполучени плащания от Хавана, доня Лолита… При един и половина процента, които вземаме ние, ни дължат три хиляди и седемстотин реала.

— Има ли възможност да си ги върнем?

— Опасявам се, че е малка.

Тя слуша, без да показва лошото си настроение: едва се забелязва малката бръчица между веждите — може да е и белег на съсредоточаване, — докато пълномощникът говори. Обобщава и продължава. Още една загуба. Равна например на годишната заплата на един от служителите. Усещането за умора, което изпитва не се дължи само на работата през този ден, който още не е свършил. Френската блокада, общата липса на ликвидност, проблемите с Америка притесняват все повече кадиските търговци, въпреки привидната еуфория от сделките, които някои правят благодарение на войната. „Палма и синове“ не е изключение.

— Впишете го така, както е. А когато са готови фактурите от Манчестър и Ливърпул, донесете ми ги в кабинета — Лолита обхожда с поглед чиновниците… — Вечеряхте ли?

— Още не.

— Повикайте Росас, нека ви приготви нещо. Колбаси и вино. Разполагате с двайсет минути.

Тя бутва вратата на свързаната с улица „Доблонес“ малка приемна, с гравюри на морски сцени по стените и ламперия от тъмно дърво, прекосява помещението и влиза в главния кабинет. За разлика от нейния личен кабинет в горната част на къщата, който тя ползва обикновено извън работните часове, този е голям, официален и декорацията му не е сменяна от времената на дядо й и баща й: голямо бюро и библиотека, две стари кожени кресла, три макета на кораби в стъклени витрини, карта на залива в рамка на стената, алманах на Кралската Филипинска Компания, английски часовник с махало, месингов калъф за географски и морски карти, подпрян в един ъгъл и спиртен барометър, дълъг и тесен, който показва винаги „Много влажно време“. На бюрото — от неизбежния тъмен махагон, както всички мебели в къщата — има лампа със синкав абажур, звънец, бронзов пепелник, принадлежал на баща й, комплект пера и мастилница от китайски порцелан, папка за документи и две книги с отбелязани с късчета хартия страници: „Бърза аритметика“ на Рендон-и-Фуентес и „Изкуството на двустранното счетоводно отчитане“ на Луке-и-Лейва. Като прибира полите на роклята си — скромна, от кафяв кашмир, с удобен къс жакет, който й позволява да работи седнала, без да се задушава — Лолита заема мястото си. После наглася вълнения шал на раменете си, обрязва фитила на лампата и се заглежда замислена към празния стол пред себе си. Дон Емилио Санчес Гинея, който я посети днес следобед, беше седял там, докато обменяха впечатления за общото положение на нещата. Което според мнението на наследницата на къща „Палма“, както и според всеки жител на Кадис с ясен поглед за бъдещето, беше несигурно. Въпреки че точния термин, до който прибягна Санчес Гинея, беше „тревожно“.

— Мнозина не си дават сметка за това, което се задава, скъпа моя. Когато войната отмине, а след нея и цялата тази либерална треска, и окончателно загубим Америка, с нас ще е свършено… Политическата еуфория не развива търговията, нито пък храни хората.

Беше професионален разговор, без недомлъвки, в който обсъдиха общите за двете търговски къщи дела. Никой от двамата не храни илюзии за близкото бъдеще. Прекалено сериозни са затрудненията пред превръщането на кралските полици в пари, затруднен е притокът на капитали към града, има тежки проблеми с инвестициите в морски рискове и осигуровки, а най-трудно е да се оцени кредитоспособността на партньорите, която зависи колкото от доброто име, толкова и от уменията на някои от местните търговски къщи да държат в тайна затрудненията си.

— Уморен съм да се боря, Лолита. От двайсет години насам този град се изправя пред най-големите нещастия, съществуващи на света. Войните с Франция и Англия, събитията в Америка, епидемиите… Прибави и хаоса в кралската администрация, прекаленото овластяване, огромните заеми на Короната и кортесите, загубата на капитали в окупираните от французите земи. А сега казват, че започват да се появяват корсари, действащи от името на бунтовниците от Рио де ла Плата… Твърде тежка битка, скъпа моя. Прекалено много неуспехи. Стар съм за всичко това. Дано тази глупост приключи и да мога да се оттегля в чифлика си в Ел Пуерто, ако успея да си го върна… Някой ден. Въпрос на търпение, предполагам. Надявам се да доживея да видя този ден… За щастие имам сина си, който постепенно се нагърбва с всичко.

— Мигел е добро момче, дон Емилио. Умно и работливо.

Старият търговец се усмихва тъжно.

— Жалко, че баща ти и аз не успяхме да направим така, че вие…

Оставя изречението недовършено. Лолита също се усмихва с мил упрек. Това е стара тема на техните разговори.

— Той е добро момче — повтаря тя. — Прекалено добро за мен.

— Де да се беше омъжила за него.

— Не говорете така. Имате прекрасна снаха, двама чудесни внуци и трети на път.

Мъжът клати обезсърчено глава.

— Да си умен и работлив не е достатъчно, за да продължиш напред. Не му завиждам за това, което го очаква… Това, което очаква вас, младите, след войната. Светът, който познавахме, вече никога няма да е същият.

Мълчание. Санчес Гинея се усмихва ласкаво.

— Би трябвало ти…

— Не започвайте, дон Емилио.

— Сестра ти няма деца, нито има изгледи да има някога. Ако ти… Е, добре — той се оглежда натъжен. — Би било жалко, ако всичко това… Ти знаеш.

— Ако търговска къща „Палма“ умре с мен ли?

— Още си млада.

Лолита вдига категорично ръка. Никога не е позволява на дон Емилио Санчес Гинея, нито на който и да било друг да навлезе в тази територия. Нито дори на близката си приятелка Кура Вилчес.

— Да говорим за търговия, моля ви.

Старият мъж се размърдва неловко на мястото си.

— Извинявай, дъще… Не исках да се меся.

— Извинен сте.

Навлизат в подробности относно търговските дела: товари, митнически права, кораби. Трудното отваряне на нови пазари, които да компенсират загубите от американската криза. Санчес Гинея, комуто е известно, че в последно време „Палма и синове“ е установила търговски контакти с Русия, се опитва да научи нещо повече от Лолита. Тъй като си дава сметка за това — в света на търговията топлите чувства нямат нищо общо с интересите, — тя се задоволява да спомене само някои повърхностни факти: двете пътувания на фрегатата „Хосе Викуня“ до Санкт Петербург с вино, хинин, корк и сол за баласт на отиване, и боброва мас и сибирски мускус — по-евтин от този, който купуват от Тонкин, — на връщане. Всичко това вече е добре известно на Санчес Гинея и сина му.

— И с пшеницата, струва ми се, работите ти не вървят зле.

На това Лолита отговаря, че не се оплаква. Вносът на северноамериканска пшеница — тя разполага с хиляда и петстотин бъчви в пристанищните складове — е дал възможност на „Палма и синове“ да си поеме дъх напоследък.

— И пак ли за Русия?

— Може би. Ако успея да я натоваря, преди да се развали от влагата.

— Дано при теб всичко се развие добре. Тежки са времената… Виж какво нещастие сполетя Алехандро Шмид. Неговият кораб, „Бела Мерседес“, се изгуби в плитчините при Рота с целия си товар.

Тя се съгласява. Знае всичко за това, разбира се. Насрещните ветрове и коварното море преди месец са тласнали кораба към окупирания от французите бряг, където е бил оплячкосан след спирането на бурята: двеста сандъчета с китайска канела, триста чувала с черен пипер от Молукските острови и хиляда вари платно от Кантон. Къщата „Шмид“ няма да може да се съвземе скоро от подобна загуба, ако въобще се съвземе. В такива времена, когато понякога се залага твърде много само на едно пътуване, загубата на кораб може да бъде непоправима. Смъртоносна.

— Има една сделка, която може да те заинтересува.

Лолита гледа събеседника си изпитателно. Този тон й е познат.

— Законна или незаконна сделка имате предвид?

Настъпва мълчание. Санчес Гинея запалва дебела пура от пламъка на лампата.

— Не бързай — присвива той очи с израз на съзаклятническа доброжелателност. — Ще ти предложа нещо много добро.

Лолита се обляга назад в кожения стол и поклаща недоверчиво глава.

— Значи незаконна — заключава тя. — А вие знаете, че не обичам да излизам от рамките на закона.

— Същото каза и по въпроса с „Кулебра“. А видя ли после? Оказа се добра сделка… Впрочем, не зная дали вече си уведомена, че на кулата Тавира току-що е издигната черната топка[1]. Забелязали са фрегата навътре в морето, както и голяма шалупа, която се движи бавно покрай брега, със западния вятър… Знаеше ли това?

— Не. Цял ден съм тук, с книжата.

— Шалупата може да е нашата. Предполагам, че ще стигне фара тази нощ и утре ще е в залива, ако вятърът не се смени.

С усилие Лолита откъсва мислите си от Пепе Лобо. Не тук, решава тя. Не сега. Всяко нещо с времето си.

— Да говорим за друго, дон Емилио. „Кулебра“ има корсарско разрешително от краля. Контрабандата е нещо различно.

— Което половината от колегите ни практикуват без превземки.

— Все едно. Вие също никога преди…

Тя оставя изречението недовършено. От уважение. Санчес Гинея гледа сивата пепел, която започва да се оформя в края на хаванската му пура.

— Имаш право, дъще. Преди не се докосвах до такива работи. Нито до това, нито до търговията с роби, като баща ти, въпреки че дядо ти Енрико не се гнусеше да прекарва роби… Както и да е, времената се промениха. Трябва да се пригодим към сегашното положение. Няма да позволя французите и грабливостта на нашите власти да ме унищожат напълно — той се навежда малко напред и пепелта пада на махагона. — Става дума…

Лолита Палма бута лекичко пепелника, за да го приближи до него.

— Не искам да знам.

Санчес Гинея, стиснал пурата между зъбите си, я гледа настоятелно. Не се предава.

— Почти чиста работа: седемстотин квинтала какао, двеста кутии готови пури и сто и петдесет бали тютюн на листа. Всичко ще бъде свалено през нощта в малкия залив на Санта Мария… Ще го докара английска шебека от Гибралтар.

— А Градският съвет и Кралската митница?

— Ще се държат настрана от тази работа. Или почти.

Тя отново поклаща мило глава. После се разсмива, кратко и недоверчиво.

— Това е чиста контрабанда. Крайно нагла. Това не може да стане скрито-покрито, дон Емилио.

— Че кой го иска?… Ние сме в Кадис, не забравяй. Официално ние с теб не присъстваме никъде. Всичко е предвидено. Всички панти са смазани от долу до горе, за да не скърцат. Няма никакъв проблем.

— Тогава за какво съм ви аз?

— За да споделим финансовите рискове. И облаги, естествено.

— Не проявявам интерес. И не заради рисковете, дон Емилио. Знаете, че с вас…

Най-накрая Санчес Гинея се обляга примирено назад. Приема нещата такива, каквито са. Гледа тъжно чистия пепелник, проблясващ върху тъмното дърво, полирано от докосванията на три поколения.

— Зная. Не се притеснявай, скъпа… Зная.

Зад затворения прозорец, гледащ към улица „Доблонес“ се разнасят за няколко мига приятни гласове откъм Виня или Ла Калета, вероятно компания „махос“[2], упътили се под звуците на фандангото към някоя от кръчмите на „Бокете“. Гласовете са прекъсвани от смях, пляскане с ръце и някой и друг бърз акорд на китара. После нощната тишина отново надвисва над пустата улица. Сега, сама в кабинета, Лолита Палма продължава да се взира в празното място от другата страна на бюрото. Спомня си съкрушеното изражение на стария семеен приятел, когато той стана и се упъти към вратата. Спомня си и всяка дума от разговора с него. В мислите си вижда непрестанно кораба „Бела Мерседес“ на търговската къща „Шмид“, разбит в плитчините на Рота, а товарът й — оплячкосан от французите. Търговска къща „Палма и синове“ трудно би се съвзела от подобен удар. А времената са такива, че се налага да се рискува с всеки кораб, изложен при всяко пътуване на волята на морската стихия, на случайността и корсарите.

Молина, пълномощникът, почуква и надниква през вратата.

— Ако позволите, доня Лолита. Ето фактурите от Манчестър и Ливърпул.

— Оставете ги тук. После ще се разпоредя.

Разнася се един камбанен удар откъм близката кула на „Сан Франсиско“, откъдето дежурният предупреждава, когато се вижда зарево при френските батареи на Трокадеро — камбанен звън за всяка бомба. След миг до нея долита и грохот, от който стъклата на прозорците потреперват леко. Паднала е бомба и е избухнала някъде наблизо. Лолита Палма и пълномощникът се споглеждат, без да проговорят. Когато Молина се оттегля, тя прелиства документите едва-едва. Седи неподвижна, с вълнения шал на раменете, с ръце в кръга светлина хвърлян от лампата. Думата „корсари“ се върти в главата й. Малко преди смрачаване, оставяйки кантората, тя отиде да види майка си и Кура Вилчес, която, седнала до леглото, търпелива, каквато може да бъде само една приятелка, играеше с нея на карти. После се качи със Сантос на наблюдателницата на терасата и след като подпря английския телескоп на перваза на прозореца, дълго следи с поглед шалупата, движеща се бавно от юг на север по забуленото от мъгли море, червеникаво от залеза. На около две мили от западната градска стена корабът пое курс срещу вятъра.

Улиците в заможната част на Кадис, прави и тесни между високите къщи, сякаш опират право в мрачното сиво небе, надвиснало тежко над западната част на града. Небе, което предвещава вятър и силен дъжд, преценява след един опитен поглед Пепе Лобо. От десет дни живачните стълбове на барометрите не могат да се вдигнат и корсарят се радва, че „Кулебра“ е на сигурно място, закотвена с десет квинтала желязо в залива, вместо да е в открито море, където вятърът да дипли платната, а моряците да ги затягат здраво с въжета, за да се справят с лошото време. Шалупата пусна котва вчера сред други търговски кораби в три сажена вода срещу пристанището на Пуерта де Мар, между края на вълнолома на Сан Фелипе и плитчините, откриващи се от отлива при Коралес. Нощта премина спокойно, с влажен и все още слаб западен вятър. Двата артилерийски залпа от Кабесуела и свистящите в тъмнината снаряди, преминали над мачтите на корабите, не смутиха съня на никого.

Стъпил е на твърда земя едва преди три часа, при първата светлина на деня, и изпитвайки все още чувството, че и земята под краката му се люлее по познатия му своеобразен начин — последица от четиридесет и седемдневното плаване, през по-голямата част от което не са стъпвали на друго, освен на корабни дъски — Лобо върви по улица „Сан Франсиско“ по посока към църквата и площада. Облечен е официално, както подобава на корсарски капитан, слязъл на сушата; с тъмни панталони от дебело памучно платно, обувки със сребърни токи, син мундир с месингови копчета и черна двувърха шапка, моряшка, без нашивки, но с червена кокарда, която удостоверява, че е кралски корсар: това облекло е подходящо за съкращаване на бюрократичните, съдебните и митническите процедури, неизбежни при пристигане в едно пристанище, където понастоящем не можеш да свършиш почти никаква работа, ако не разполагаш с нещо подобно на униформа. В сладкарницата на Коси, вътре и около масите, заемащи ъгъла на улица „Балуарте“, се забелязват поне дузина униформи: неколцина от кадиските доброволци, офицер от Кралската армада и двама британци с червени мундири и голи крака под шотландския килт. Има и много цивилни, мъже и жени, сред които е лесно да се разпознаят редакторите на „Ел Консисо“, събиращи се обикновено там, по нацапаните с мастило пръсти и листовете хартия, стърчащи от джобовете им, докато бежанците, емигрирали от провинциите под френска власт, се разпознават по безгрижния им вид и по излезлите от мода дрехи, кърпени или износени. Някои от тях са насядали лениво край масите, само с чаши с вода пред себе си.

Един просяк, седнал на земята, е подпрял гръб на стената и пречи на преминаването покрай вратата на часовникарско ателие. Собственикът му казва да се махне оттам, но онзи не му обръща внимание. Дори му отвръща с неприличен жест. Когато корсарят минава покрай просяка, онзи вдига поглед към него.

— Подарете нещичко, сеньор контраадмирал… За бога, дарете нещичко.

Нахалният тон, който се долавя зад жалостивите думи и насмешливата употреба на високата титла изненадват Пепе Лобо. Без да спира, той хвърля бърз поглед към просяка: сиви, рошави и мръсни коса и брада, трудно определима възраст. Може да е както на трийсет, така и на петдесет години. Облечен е с кафява куртка със запретнати ръкави, цялата в кръпки, десният крачол на панталона му е навит и показва чукана на ампутирания под коляното крак, за да предизвиква състрадание. В крайна сметка това е още един от многото мъже и жени, които търсят прехраната си из кадиските улици, изтиквани непрекъснато от полицията към близките до пристанището квартали и налитащи всеки ден към трохите, които могат да намерят в тази част на града. Корсарят продължава напред, но внезапно спира. Една синкава татуировка на ръката на просяка, поизтрита от времето, приковава вниманието му. Прилича на котва. Татуирана между оръдие и знаме.

— Кой е корабът?

Другият първоначално се взира объркано в него. После кимва, вече разбрал. Поглежда татуировката си и после пак вдига очи нагоре към Пепе Лобо.

— „Сан Агустин“… Осемдесет оръдия. Командир дон Фелипе Кахигал.

— Този кораб потъна при Трафалгар.

Устата на просяка се изкривява в беззъба гримаса, която в друго време и друг живот е била усмивка. С безразличен жест показва остатъка от крака си.

— Не е единственото, което потъна там.

Лобо не помръдва няколко мига.

— Сигурно не е имало кой да ти помогне — казва той накрая.

— Имаше, сеньор… Жена ми, стана проститутка.

Сега корсарят на свой ред кима бавно и замислено. После бърка с ръка в джоба и вади едно дуро: старият Карлос IV, погледнал надясно, надалеч, все едно че няма нищо общо с всичко наоколо. Щом вижда среброто, просякът поглежда корсаря любопитно. После отделя гръб от стената и сякаш се поизправя в необичаен порив на достойнство, като вдига два пръста към челото си.

— Ефрейтор от артилерията Сиприяно Ортега, сеньор… Втора батарея.

Капитан Лобо продължава по пътя си, сега вече съпроводен от чувството на мрачно отчаяние, което всеки, изложен на случайностите на морето и войната, изпитва при вида на друг моряк, осакатен и живеещ в мизерия. Над жалостта и състраданието надделява безпокойството за собствената участ. За бъдещето, което дебне зад коварните обрати на занаята, отломките от реи, които хвърчат по време на битката, пораженията от куршумите и снарядите. Болезненото съзнание за собствената физическа уязвимост, с която времето и съдбата — лоша или добра — играят, без да бързат, една игра в чийто край може да се озовеш, запратен като жалка дрипа на брега, също както бездушното море изхвърля на плажа отломки от повалени при корабокрушение мачти. Нищо чудно един ден той самият да се окаже в такова положение, минава му през ума, докато се отдалечава от просяка. И веднага си заповядва да престане да мисли за това.

В този миг вижда Лолита Палма, облечена в черна тафта и с шал на раменете, да излиза от една книжарница с чадър под ръка, слагайки ръкавиците си, а до нея е камериерката й Мари Пас, носеща покупките. Срещата не е случайна. Корсарят я търси отпреди половин час, когато е напуснал кабинета на Санчес Гинея на площад „Палийеро“. Преди малко е бил в дома на улица „Балуарте“, където икономът му е съобщил, че не знае в колко часа ще се прибере сеньора Палма, но го е упътил насам. Отиде до Ботаническата градина и после в книжарниците на „Сан Агустин“ или „Сан Франсиско“, каза му той. А когато ходи за книги, обикновено се бави.

— Каква изненада, капитане!

Изглежда добре, отбелязва корсарят. Такава е, каквато си я спомня. С все още нежна кожа и мило излъчване, с фини черти и ведър поглед. Без шапка е и не носи никакви други украшения освен един наниз перли и обикновени сребърни обици. Косата, събрана на кок със седефено гребенче, шалът от турска вълна — червени цветя, избродирани на черен фон — който е наметнала непринудено на раменете си, придават изискан вид на строгата вталена дреха, пристягаща грациозно кръста й. Истинска потомствена жителка на Кадис, казва си корсарят със скрита усмивка. Дама от глава до пети. Две хиляди и петстотин години история или колкото и да са там — Лобо не разбира от тези неща толкова, колкото от занаята си, — не минават напразно за един град, нито за неговите жени. Разбира се, и за Лолита Палма.

— Добре дошли на сушата.

Пепе Лобо сваля шапка и започва да обяснява присъствието си там. Има няколко задвижени официални процедури, които трябва да бъдат разрешени тази сутрин и дон Емилио Санчес Гинея го е помолил да се посъветва с нея, преди да продължи. Може да я придружи до кантората, ако тя желае. Или да почака, докато тя го приеме в подходящ за нея час. Докато казва това, корсарят я вижда как вдига лице и поглежда към сивото небе.

— Да поговорим сега, ако нямате нищо против. Преди да е започнало да вали… Имам навика да се разхождам в този час на деня.

Лолита Палма отпраща камериерката си, която се отдалечава с пакетите към улица „Балуарте“ и остава загледана в моряка, сякаш от този момент нататък той трябва да взема решенията. След кратко двоумене, Лобо предлага две възможности: близката сладкарница или улица „Камино“, водеща до „Аламеда“, стените и морето.

— Предпочитам „Аламеда“ — казва тя.

Корсарят кимва и си слага шапката, все още малко смутен. Ядосва се на себе си и същевременно му е забавно — най-точно би било да се каже, че е едновременно развеселен и учуден от това раздразнение. От лекото смущение, което гъделичка очите и ръцете му. Което прави гласа му по-хриплив. На неговите години. Дори най-хубавите жени никога не са го карали да се стъписва — досега. Удивително е. Ведрият поглед, вперен в него, уравновесеното излъчване на жената — негова шефка и партньорка, повтаря си той, без да откъсва очи от нейните — предизвикват у него приятно, отпускащо усещане за съзаклятничество, за споделена близост. За едно близко и удивително възможно спокойствие, сякаш би било съвсем просто да протегне ръка и да я положи на шията на Лолита Палма, за да почувства там туптенето на пулса й и меката топлина на кожата й. Присмивайки се вътрешно на себе си — за миг тя сякаш го поглежда изпитателно, а той се опасява, че мисълта или присмеха са се изписали на лицето му, — здравият разум на корсаря пропъжда тази абсурдна мисъл и тя се изпарява.

— Наистина ли нямате нищо против да повървим, капитане?

— Дори напротив.

Вървят по средата на настланата с калдъръм улица и той я поставя в течение на последните новини. Може да се каже, че плаването не е завършило зле, обобщава той след известно усилие да се съсредоточи. Пет заловени кораба, едната плячка е особено голяма: френска шхуна, плаваща под португалско знаме, пътуваща от Тарагона за Санлукар с качествено сукно, кожа за обувки, седла, денкове вълна и кореспонденция. Лобо е предал кореспонденцията в управлението на флота, а по всичко личи, че за кораба и товара му ще се получат добри пари. Другите четири са с по-малка стойност: две тартани, голяма шебека и фелука, натоварена с херинга, стафиди, железни обръчи за бъчви и осолена риба тон. И още някои неща. Фелуката, португалски каперски кораб от Фаро, е превозвала истинско състояние от двеста и петдесет унции злато с печата на крал Пепе.

— Възможно е — заключава той, — фелуката да ни създаде проблем в съда, който освобождава плячката. Така че застраховах златото, като го депозирах запечатано в Гибралтар, за да не го пипа никой.

— Имахте ли затруднения с нея или с другите?

— Не. Всички свалиха бързо флаговете. Само фелуката искаше да ни обърка в началото, прибягвайки до закрилата на знамето си, а после опита късмета си, като се насочи с голяма бързина към Тарифа и нос Карнеро. Но не използва двете оръдия, които имаше на борда.

— А нашите хора добре ли са?

Харесва му, че тя е казала „нашите хора“, а не „вашите хора“.

— Всички са добре, благодаря.

— А по какъв въпрос искахте да се допитате до мен?

Французите напират към Тарифа, обяснява той, както направиха и при Алхесирас. Изглежда са решили да вземат под контрол цялата тази част на крайбрежието. Говори се, че генерал Левал, с десет или дванайсет хиляди войника, кавалерия и артилерия, обсаждал Тарифа или се канел да го стори. От Кадис изпращат там каквото могат, но това не е много. Липсват кораби, а англичаните, въпреки че имат един полковник и свои войски вътре, не искат да отклонят нищо от своите сили. Най-вече съществува проблем със свръзката, с размяната на съобщения. Командващият флота в залива, дон Кайетано Валдес, твърди, че всички канонерски лодки са му крайно необходими.

— Накратко — привършва той, — зачисляват „Кулебра“ към Кралската армада за един месец.

— Искате да кажете, че я секвестират?

— Чак дотам не са стигнали.

— И какво ще правят с нея?

— Ще я използват за изпращане на съобщения и официална кореспонденция до Тарифа. „Кулебра“ е бърза и много маневрена… Логично е.

Лолита Палма не изглежда особено разтревожена. Очевидно е разполагала със сведения за това, досеща се той. Получила е някакво предварително предупреждение.

— Вие оставате капитан, предполагам.

Лобо се усмихва уверено.

— За момента не са казали обратното.

— Това би било нарушение на правилата. Не бихме могли да приемем такова нещо без съответната компенсация… А времената не са такива, че армадата да обезщетява когото и да било. Флотът е разорен, както впрочем и всичко останало… А може положението да е дори по-лошо.

На същото мнение са и двамата Санчес Гинея, отбелязва спокойно корсарят. Така или иначе, съмнява се, че ще го изместят от командването на шалупата. Няма офицери в излишък, след като всички хора, с които разполага флотът, са впрегнати във военноморските сили, отговарящи за залива и каналите.

— При всички случаи — добавя той, — короната поема разходите по оборудването и заплатите на екипажа и удължават патента ни с толкова време, колкото ще трае службата… Това със заплатите не го виждам в действителност. Самите флотски чиновници не получават онова, което им се полага. Но поне няма да могат да ни откажат боеприпаси. Ще се възползваме, за да се заредим с барут, платна, въжета, провизии и прочее. Ще опитам да взема и запалки за оръдията.

Лолита Палма кимва замислено. На Пепе Лобо не му убягва промяната в тона й, когато заговаря по делови въпроси. Става по-твърд, безличен. В гласа й сякаш прозвънва метал. Сега корсарят поглежда крадешком надясно. Жената върви, загледана напред, към стените на града, издигащи се в края на улицата. Хубав профил, заключава Лобо. Въпреки че „хубава“, дума по принцип подходяща за жени, не е най-уместната в случая. Носът навярно е прекалено прав, волеви. Линията на устата може би е прекалено твърда, но несъмнено може да бъде и мека. Сигурно зависи от настроението. От това кой я целува. В продължение на няколко крачки го занимава въпросът дали някой някога я е целувал.

— Кога тръгвате, капитане?

Корсарят почти се стряска. Сигурно съм оглупял, мисли си той. Или по-скоро се укорява.

— Не зная. Предполагам, че скоро… Щом получа заповедта.

Разходката ги е отвела до площад „Посос де ла Ниеве“. „Аламеда“ се простира наляво, с високи палми и дървета, обезлистени от зимата, подредени в три успоредни редици по дължината на стените до кулите на църквата „Кармен“ и жълтеникавия силует на укреплението „Канделария“, което навлиза като нос на кораб в сивото море.

— Добре — Лолита Палма прави примирителен жест. — Не мисля, че можем да попречим на това… Все пак, ще се погрижа да подсигуря гаранциите. Не е лесно да си имаш работа с Кралската армада. Дон Кайетано Валдес е суров, но разумен човек. Познавам го отдавна… Говори се много, че може да стане губернатор или генерал-капитан на Кадис, ако се потвърди, че Виявисенсио влиза в състава на новото регентство, което ще бъде обявено след Коледа.

Спрели са се пред стената, до първите дървета и каменни пейки на „Аламеда“. Оттук заливът се вижда като оловносива и студена шир, полюшвана от съвсем леко вълнение. Нито един повей на вятъра не накъдря повърхността, разтапяща се в ивица мъгла на отсамния бряг и в ниските облаци, надвиснали над другия, скриващи Рота и Ел Пуерто де Санта Мария. Лолита Палма подпира ръцете си в ръкавици на кръглата абаносова топка, инкрустирана със слонова кост, с която завършва дръжката на черния й чадър.

— Научих, че сте били в Алхесирас по време на евакуацията.

— Да. Там бях.

— Разкажете какво видяхте. Тук знаем само това, което тази седмица публикуват вестниците: обичайният безпримерен героизъм на нашите патриоти и тежките загуби на неприятеля… Знаете как е.

— Няма много за разказване — отговаря корсарят. — Бях пуснал котва в Гибралтар, трябваше да се оформят документите за залавянето на португалската фелука, когато започна канонадата и хората се скриха в Исла Верде и по корабите. Помолиха ме да помогна, така че се приближих колкото можах, предпазливо, защото крайбрежните води там са мръсно нещо… Няколко дни прекарвахме бежанци и военни до Ла Линея и после останахме там, докато французите влязоха в града и започнаха да ни обстрелват от височините Матагорда и кулата Виявиеха.

Разказва сбито, не му е особено приятно да говори за това и премълчава останалото: уплашени жени и деца, без храна, без дрехи, треперещи на студа, дъжда и вятъра, спящи под открито небе сред камънаците на острова или по корабните палуби. Последните войници и доброволческите отряди на цивилните, след като са разрушили с брадви малкия мост на река Миел и прикривали общата евакуация, се оттеглят тичешком по плажа, подгонени като зайци от френските стрелци. Не разказва за самотния сапьор, когото той видя с бинокъла си да се връща назад и да взема един ранен другар, и който заедно с другия беше заловен от врага, преди да стигне последната лодка.

На няколко пресечки зад тях отеква камбанен звън, това е камбаната на „Сан Франсиско“. Само един удар. Няколко кочияши, рибари от стената и хора, разхождащи се наоколо, побягват, търсейки укритие край фасадите на къщите.

— Артилерийска стрелба — казва жената със странно спокойствие.

Пепе Лобо поглежда към Трокадеро, въпреки че сградите пречат да се види онази част от брега.

— Ще стигне до нас след около петнайсет секунди — додава тя.

Стои неподвижна, загледана в сивото море. Корсарят забелязва, че ръцете й, все още подпрени на кръглата дръжка на чадъра, я стискат по-силно, сгърчени от ново, но трудно доловимо напрежение. Инстинктивно той се приближава още малко, заставайки на въображаемата траектория на бомбата. Като си помислиш, това е абсурдно. Френските бомби могат да паднат всеки момент на кое да е място. Включително и върху тях.

Лолита Палма се обръща да го погледне с любопитство. Или поне така му се струва. По устните на жената може да се различи лека усмивка. На благодарност, може би. Замислена, със сигурност. Двамата стоят така, изучават се отблизо и мълчаливо в продължение на няколко секунди. Вероятно прекалено отблизо, казва си Лобо, като потиска порива да направи крачка назад. Би станало по-зле.

Глух грохот се чува зад сградите. Далечен. Към митницата.

— Не беше нашата — казва тя.

Сега се усмихва открито, почти нежно. Като в деня, в който заговори за дървото, нарисувано на ветрилото й. И той отново се възхищава на хладнокръвието й.

— Знаете ли кой бие камбаната в „Сан Франсиско“, когато французите откриват огън?

Корсарят отговаря, че не знае и тя му разказва. Един послушник от манастира, доброволец, се заел със задачата. Английският посланик, когато го видял от балкона на дома си да показва среден пръст към французите между един и друг удар, пожелал да се запознае с него и му подарил унция злато. Лобо сигурно ще чуе песничките, които се пеят из града под съпровод на китари — в бръснарници, кръчми и гостилници. Духът на местните жители не унива и по време на война.

— Но не всичко се свежда до забавни анекдоти — казва тя в заключение. — … Говори се, че някой убива жени.

— Убива жени?

— Да, убива. При това по ужасен начин.

Корсарят не е в течение и тя му разказва това, което знае. А то не е много. Вестниците избягват въпроса, навярно, за да не всяват паника сред населението. Но се говори за похитени млади момичета, убити с камшични удари. Поне за два такива случая. И Господ знае какви още ужасии. При толкова чужденци и войска в града, можете да си представите. Малко жени дръзват да излизат вечер напоследък.

Пепе Лобо криви лице. Изпитва неудобство.

— Понякога човек може да изпита срам от това, че е мъж.

Каза го, без да мисли, спонтанно. Коментар, с който да запълни мълчанието след нейните думи. Но долавя, че жената го наблюдава с любопитство.

— Не мисля, че вие трябва да се срамувате от нещо.

Гледат се в очите за миг, който на моряка му се струва прекалено дълъг.

— Бихте се учудили, сеньора.

Ново мълчание. Отделни, дребни водни капки започват да падат по лицето на жената, предупреждавайки за силен и неизбежен дъжд. Но тя не се впечатлява, нито пък отваря чадъра, а продължава да стои до парапета на стената, зад който се е ширнало сивото, потънало в мъгла море. Би трябвало да й предложа да се скрие, мисли си корсарят. Но не помръдва. Всъщност би трябвало да направи или да каже каквото и да е, което да сложи край на тази ситуация. Край на мълчанието. Но нито едно от възможните неща не съвпада с онова, което той наистина желае в настоящия момент.

— Купихте ли нещо интересно? — пита накрая. За да каже нещо.

Тя го гледа почти объркано, сякаш не разбира за какво говори. Лобо се усмихва. Пресилено.

— В книжарницата. На площада.

Водните капчици все по-често искрят по лицето на Лолита Палма. Зад гърба й сивото море затрептява от безброй малки пръски, а поривите на бриза, идващ откъм залива, ги превръщат в дребни вълнички.

— Би трябвало… — започва морякът.

— О, да. Много — отговаря най-сетне тя, като откъсва очи от неговите. — „Испанската флора“ на дон Хосеф Кер, пълно издание, шест тома… Много хубав и добре съхранен екземпляр.

— Аха.

— Издание на Ибара[3].

— Виж ти.

Започва наистина да вали. Внезапно надигнали се високи вълни се разбиват на пяна при плитчините Пуеркас, навътре в залива.

— Би трябвало да се връщаме — прошепва Лолита Палма благоразумно.

Той кима, докато тя отваря чадъра. Голям е и е достатъчен за двамата, но тя не му предлага да се скрие под него. Сега, на връщане, вървят бавно между оголелите дървета, а дъждът се усилва. Морякът е свикнал с това на корабната палуба, но се изненадва, че и тя не се впечатлява особено. С крайчеца на окото я вижда как прибира леко полите си със свободната си ръка, за да избегне локвите, започващи да се образуват по земята.

— Има нещо, което оставихме недовършено — чува я да казва изведнъж.

Обръща се към нея, без да разбира нищо. Чувства как водата капе от върховете на шапката и мокри мундира му. Би трябвало да го съблече и да го сложи на раменете на жената, за да не се мокри шалът й, но не е сигурен, че е подходящо да го стори. Действително, вали силно, но пък Кадис не е много голям. Тук имат значение както доброто име, така и слуховете.

— Драцената — пояснява Лолита Палма… — Спомняте ли си?

Той се усмихва, леко смутен.

— Естествено.

— И ботаническата експедиция. Обещахте да ми разкажете всичко за нея.

Ако беше жена от друга класа, заключава корсарят, отдавна щеше да е попил капчиците от лицето и косите й, докосвайки ги с пръсти. Без да бърза. Но това не е друга жена, а именно тя. И точно там е въпросът.

— Какво ще кажете за утре?

Пепе Лобо прави пет крачки, преди да отговори на въпроса.

— Утре пак ще вали — отбелязва меко той.

— Разбира се. Колко съм глупава… Тогава в първия ден с хубаво време. Преди да тръгнете или след като се върнете.

Мълчание, нарушавано единствено от шума на дъжда. Вървят по настлания с плочи тротоар на улица „Доблонес“, близо до фасадите на къщите. Домът на фамилия Палма е на двайсет крачки оттук, на ъгъла. Когато жената проговаря отново, тонът й е различен.

— Завиждам ви за свободата, сеньор Лобо.

Гласът й звучи по-хладно. Или по-скоро неутрално. Това „сеньор“ връща някои неща по местата им.

— Аз не бих го нарекъл така — отвръща корсарят.

— Вие не разбирате, капитане.

Стигнали са до главния вход на къщата, в прикритието на широкия и тъмен коридор, водещ към желязната ограда на вътрешния двор, пълен с големи саксии с папрати. Пепе Лобо сваля шапката си и я изтръсква, докато тя затваря чадъра си. Той чувства как мокрият мундир тежи на раменете му. Подгизналите му обувки със сребърни токи образуват локва върху плочите.

— Свободен е онзи, комуто се случват нещата, които сам си е пожелал — казва тя… — Пред когото никой, освен той самият, не поставя препятствия.

Сега настина е красива, признава той. В тази мека светлина, идваща от две страни, откъм двора и откъм улицата, с полумрака зад гърба й и капчиците дъжд по лицето. И с поглед, вперен в корсаря, който обаче сякаш преминава през него и стига по-нататък, някъде далеч.

— Ако се бях родила мъж…

Замълчава и една едва доловима, замислена усмивка запълва празнотата, оставена от думите й.

— За щастие не е така — казва корсарят.

— За щастие ли? — тя го поглежда учудено, почти скандализирано, макар той да не разбира от какво точно. — Как пък не. Мили Боже! Вие…

Вдигнала е ръка, сякаш се кани да сложи пръсти на устата му и да му попречи да произнесе и дума повече. Ръката й спира на половината път.

— Става късно, капитане.

Обръща се, бутва желязната врата и влиза в къщата. Пепе Лобо остава сам в коридора, загледан в сивата светлина на празния двор. После си слага шапката и отново излиза на улицата, под дъжда.

Облечен в закопчан редингот и мушамена шапка, подпрян на една стена, за да се пази от дъжда, комисарят Тисон оглежда проснатото на земята тяло, на няколко крачки от него, до купчината останки, под които е било открито три часа по-рано. Бомбата е паднала снощи, разрушавайки част от къщата, намираща се на малка уличка, на гърба на параклиса „Дивина Пастора“[4]. Има четирима ранени от съседите, единият от които — старец на легло, оказал се наполовина затрупан от срутването, — е в тежко състояние. Но изненадата дошла сутринта, по време на работите по разчистването и поставянето на подпори, когато съседите вадели вещите, които можели да бъдат спасени. Жената, чието тяло е намерено сред отломките на партерния етаж, някогашна дърводелска работилница, вече изоставена, не е умряла от експлозията, нито е била притисната под отломките — тя е с вързани ръце, запушена уста и гръб, раздран от камшик. Дъждът, който мокри и мие трупа, проснат по корем сред останките на къщата, и се просмуква в разрошената коса със засъхнала по нея кръв, отмива прахта от гипс и червена тухла и открива разкъсания гръб, докато накрая се показват дори вътрешностите и проблясващите под водата кости на гръбначния стълб от основата на черепа до бедрата.

— Някои отломки са смазали главата и няма да е лесно да бъде идентифицирана — отбелязва Кадалсо, който се приближава, отръсквайки се от водата, която се стича по него. — Изглежда млада, като останалите.

— Може някой да я търси. Запиши каквото можеш и се погрижи да проучиш и това.

— Да, сеньор. Веднага.

Рохелио Тисон отделя гръб от стената и като прескача разрушенията, обхожда малката уличка, докато излиза на улица „Паскин“. Дъждът продължава да вали кротко в тази част на града, където благодарение на разположението на улиците, вятърът не успява да нахлуе. Размахвайки бастуна си, полицаят оглежда близките сгради, щетите от бомбата, уличката, която води към тясната задна врата на църквата, чиято фасада пък е към улица „Капучинос“. Очевидно жената е умряла, преди да падне бомбата. Това ново престъпление също изпреварва попадението, както в един от останалите два предишни случая: този на улица „Виенто“. При този на улица „Лаурел“ обаче не е паднала никаква бомба, нито преди, нито след това и този факт засилва объркването на комисаря. Всичко това ще доведе до нови усложнения, заключава той, мислейки тревожно за главния интендант и губернатора. Пита се какво може да им разкаже и какво не. Но това ще трябва да почака. Сега вниманието му е заето с търсенето на нещо, чиято точна природа му е неизвестна, но което несъмнено е там, във въздуха или околния градски пейзаж. Усещане, подобно на онова, което е доловил на другите места: почти абсолютното нищо, почувствано внезапно — сякаш от определено място, покрито със стъклен похлупак, изтеглят въздуха и там всичко застива в зловеща неподвижност. Точка на отсъствие, лишена от движение и звук, която той смята, че е в състояние да разпознае.

Този път не усеща нищо подобно. Тисон броди безрезултатно от единия до другия край, стъпка по стъпка, души въздуха упорито като ловно куче. Оглежда всяка подробност наоколо. Изведнъж си дава сметка, че вчера следобед или вечерта, когато трябва да е умряло момичето, още не валеше. Може би става дума за това, решава той. Навярно са необходими определени условия — състоянието на въздуха или температурата… Или Бог знае на какво. Може пък той самият, поддавайки се на нелепите ходове на въображението си, просто започва да полудява. Току-виж свършил в лудницата в Калета.

С подобни тревожни мисли в главата, комисарят обхожда квартала откъм лявата му страна и стига до каменната, боядисана в бяло порта на „Дивина Пастора“, край която има ниша с образа на седналата Богородица, галеща едно агне. Вратата на параклиса е отворена и полицаят влиза, без да сваля шапка, за да хвърли един поглед вътре; в дъното, под едва различимите позлатени украси на олтара, който доминира в малкото кръстовидно помещение, свети самотно малко кандило. Черна фигура, коленичила пред олтара се надига, взема светена вода от един купел, прекръства се и минава покрай полицая, който се дръпва настрани. Оказва се, че това е стара жена с черен шал и броеница. Когато Тисон излиза на улицата, жената се отдалечава под дъжда по посока към площад „Капучинос“. Полицаят я проследява с поглед, докато я изгубва от очи. После, скрит във входа, пали пура и пуши нехайно, загледан в кръгчетата дим, които се разпръсват бавно във влажния въздух. Би искал да не изпитва угризения, нито тревога от сцената, която току-що е оставил зад гърба си, сред отломките на улицата. Една мъртва жена, или шест, или петдесет, това не променя нищо: светът все така се търкаля към пропастта. И в края на краищата, всяко нещо си има времето в самоубийствения ред на нещата, мисли си той. В самия живот и в смъртта като негово естествено следствие. Освен това, всяко наблюдавано обстоятелство притежава свой собствен ход. Свой особен ритъм. Всеки въпрос трябва да предоставя разумна възможност за отговор. Той не е виновник за събитията, повтаря си, докато продължава да прави димни кръгчета. Само е техен свидетел. Надява се да си припомни това с подобна увереност тази вечер, в празната гостна на своя дом. Пред безмълвно устремения към него поглед на жена си. До затвореното пиано. Ако оставим реториката настрани, вчера момичето от уличката още е било живо.

— Гадна работа — ругае той на глас, смръщен и кисел.

Извадил е часовника от джоба на жилетката си и гледа стрелките. После оставя изтлялата пура да падне на земята и я смачква с мократа подметка на ботуша си.

Вече е време, решава мрачно той, да направи едно посещение.

Дъждът потропва горе, по плочките на терасата и по дъсчения покрив на празния гълъбарник. До вратата, по чиито стъкла сега не играят пъстри отблясъци, защото светлината, която влиза отвън, е разсеяна и сива, Грегорио Фумагал, с вълнена домашна шапчица и халат, изгаря последните листове хартия в печката. Не бърза, пък и задачата не изисква кой знае колко труд. Не съхранява особено много компрометиращи документи: само тетрадки със записки за попаденията на бомбите и координатите на тези места, изчисления на разстояния, дати и различни бележки. Всичко това гори, лист след лист, докато препараторът отваря желязната вратичка и хвърля сред жаравата и пламъците отделни страници, откъснати след кратко разглеждане. Преди това е изгорил и някои забранени книги на френски философи, след като е махал невинните им корици и ги е разкъсвал. Това са все стари спътници на размислите и живота му, които днес вижда да горят без особено съжаление. Нищо подобно не бива да остава в дома му.

Не е някой разсеян глупак, нито пък е сляп. Появата на непознати наоколо, следващи дискретно стъпките му всеки път, когато излезе на улицата, не е минала незабелязана. Всяка вечер преди да си легне, от прозореца на спалнята — единственият, който гледа направо към улицата, — може да се убеди в неизменното присъствие на един неподвижен силует, скрит в мрака край дома му, на ъгъла на улиците „Ескуелас“ и „Сан Хуан“. А докато върви из града, спирайки се с разсеян вид пред някой магазин или кръчма, е успял да установи, поглеждайки предпазливо през рамо, наличието на близък и обезпокоителен ескорт: мълчаливи мъже в цивилни дрехи и лица, които съвсем не вдъхват спокойствие. Всичко това го кара да не си прави илюзии относно бъдещето. В действителност, когато преценява внимателно ситуацията, това, което е направил и това, което могат да направят на него, се изненадва, че е още на свобода.

Всичко в печката вече се е превърнало във въглени и пепел. Остава само планът на града, неговият шедьовър. Ключът към всичко. Фумагал съзерцава меланхолично сгънатата на две, позахабена от ползване хартия, на която прави и криви линии теглени с молив, плъзват от източната част на града, покривайки го със сложна мрежа с очертания на конус. Това е плод на едногодишна, рискована и старателна работа, извършвана ден след ден. На нескончаеми обиколки, пресмятания и тайни наблюдения, които й придават необикновена научна стойност. Всичко е отбелязано със съответните отметки: географски координати, ъгли на падане, регистрирани сила и посока на вятъра при почти всички попадения, радиус на действието, мъртвите зони. Стратегическата стойност на този план за войските обсаждащи Кадис, е неизмерима. Поради тази причина, въпреки забелязаната напоследък опасност, Фумагал го е запазил до днес, с надеждата, че рано или късно ще възстанови контакта с другия край на залива, прекъснат откакто е заминал Мулата. Но нищо не се случва, а рискът нараства. Последните гълъби са отлетели за Трокадеро с послания, в които той съобщава за критичната ситуация, а му отговарят единствено с мълчание. Изминаващите дни само затвърждават у препаратора убеждението, че са го изоставили на произвола на съдбата. Същата съдба, която в този опасен етап от живота си — дните му минават като в странен сън, през който върви неуверено, подобно на сомнамбул, — той предизвиква съзнателно във всичките й аспекти. Но съществува и такова нещо като неизбежност. Ситуации, които никой не може да избере или отхвърли. Или поне не изцяло.

Разкъсва плана на Кадис на четири и като прави от хартията четири топки, ги напъхва в печката. Всичко отива там, мисли си той. Пепелта на един живот и една представа за света. Геометрията на една система на универсален ред, студена и непреклонна, водеща към финалните и необходими последици, но незавършена в своята цялост. Не достигнала своята жестока крайна цел. Тази дума, „крайна“, го навежда на мисълта за малкото тъмно шишенце със стъклена запушалка, запечатано с восък, което пази в чекмедже на бюрото си в кабинета: концентриран разтвор на опиум, който представлява неговият спокоен и сладък пряк път, ако се случи най-лошото, към свободата и безнаказаността. Пламъците стават все по-силни и озаряват унилото лице на Грегорио Фумагал, зад гърба му са витрините и поставките по стените, откъдето препарираните животните гледат в празнотата с неподвижните си очи. Свидетели на краха на човека, който ги е измъкнал от гниенето, прахта и забравата. Този път на мраморната маса няма нищо. От известно време препараторът няма настроение. Липсва му нужната концентрация, за да борави точно със скалпела, телта и кълчищата. Липсва му спокойствие. И за първи път, откакто се помни, му липсва решимост. Може би „смелост“ е думата, но той не дръзва да формулира така ясно нещата. Празният гълъбарник е подкопал прекалено много устои напоследък. Прекалено много уверености. Изправен пред това, което е сега, принуждавайки се да погледне към непосредственото бъдеще и към остатъка от живота си — ако въобще едното и другото продължат повече от няколко часа — Фумагал няма сили да превъзмогне дълбокото си безразличие. Дори решението за изгаряне на компрометиращите документи и книги не е продиктувано според него от необходимост. То е просто логична последица на предишни събития. Един почти автоматичен последен проблясък на преданост, на последователност, насочен към другия край на залива или може би — което е по-вероятно — към самия него.

Камбанката на вратата иззвънява кратко, само един път. Фумагал затваря вратичката на печката, изправя се и отива във вестибюла. Там отваря месинговата вратичка на малкото, зарешетено прозорче. На стълбищната площадка стои непознат мъж с мушамена шапка и редингот, от който капе дъждовна вода. Носът му е голям и орлов, придава му почти хищен вид, подчертан от гъстите бакенбарди, сливащи се с мустаците. В ръцете си държи бастун, видимо тежък, със заплашително масивна бронзова дръжка.

— Грегорио Фумагал?… Аз съм комисар Тисон от полицията. Може ли да отворите вратата?

Разбира се, че мога, решава мълчаливо препараторът. Обратното би било излишно на този етап. И нелепо. Просто се случва онова, което рано или късно трябваше да се случи. Изненадан от спокойствието си, той дръпва резето. Докато отваря вратата, отново се замисля за стъкленото шишенце, пазено в чекмеджето на бюрото му. Навярно съвсем скоро вече ще бъде късно да прибегне до него, но едно непреодолимо любопитство измества всяка друга мисъл. Ама че странно обяснение. Любопитство. Макар че може да става дума по-скоро за оправдание. Малодушно извинение, за да продължи да диша, да наблюдава, ако трябва да бъдем по-точни, — поне още малко.

— Може ли? — казва другият.

После влиза в жилището, без да чака отговор. Когато препараторът понечва да затвори вратата, с едно движение на бастуна си другият я подпира, оставяйки я отворена. Преди да го последва вътре, Фумагал забелязва, че надолу по стълбите, на площадката, стоят други двама мъже с кръгли шапки и тъмни наметала.

— Какво искате от мен?

Полицаят, който не си е свалил шапката, нито пък е разкопчал английския си редингот, стои прав в средата на кабинета, до мраморната маса и поклаща бастуна си, докато се оглежда наоколо. Не така, като че ли инспектира място, което е ново за него, а сякаш проверява дали всичко си е както преди. За момент Фумагал се пита кога ли този тип е бил тук. И как е успял да не остави следи от посещението си.

— „… седи посред убитите/от меча му животни./Неподвижен е./И той бездруго/ще извърши някаква беда…“[5]

Фумагал примигва объркано. Полицаят произнася тези думи, още докато се оглежда, преди да се обърне към него. С драматичен тон, като че ли рецитира. И това несъмнено е цитат, но препараторът не проумява за какво става дума.

— Извинете?

Другият впива поглед в него. Има нещо обезпокоително в тези очи, нещо надхвърлящо функциите му на полицай. Един стоманен проблясък на омраза — сдържана, но безмерна.

— Нима не знаете за какво говоря? … Виж ти.

Прави няколко крачки из кабинета, като прокарва тежката бронзова топка на бастуна по мрамора на масата за препариране. Чува се скърцане — дълго, застрашително.

— Да опитаме още веднъж — казва полицаят след кратко мълчание.

Спрял е пред препаратора и е насочил към него поглед, подходящ по-скоро за частно, отколкото за длъжностно лице.

— „Излезе нощем, тайно, срещу всички ви…“[6]

Продължава да рецитира със същия тон и с поглед, изпълнен със същата враждебност.

— Това по-познато ли ви звучи?

Фумагал е все така слисан. Не това е очаквал в продължение на дни.

— Не разбирам за какво говорите.

— Виждам. Отговорете ми на един въпрос… Чели ли сте „Аякс“?

Фумагал издържа погледа му, все още объркан. Опитва се да си възвърне самообладанието.

— „Аякс“ ли?

— Да. Трагедията на Софокъл.

— Не, доколкото си спомням.

Сега полицаят е този, който примигва. За миг, не повече. В този много кратък миг у препаратора проблясва надежда, че става дума за някаква грешка. Че целта на всичко това не е той, а друг. Че става дума за полицейска или съдебна грешка. Оплакване на съседи. Но онова, което чува впоследствие, убива надеждата му.

— Ще ви разкажа нещо, приятелю — полицаят се е навел над печката, отваря вратичката, хвърля един поглед вътре и я затваря. — Миналия четвъртък, в шест сутринта, в изпълнение на присъдата на военнополеви съд, в рова на крепостта Сан Себастиан беше удушен с гарота престъпник с прозвище Мулата. Вие не сте прочели нищо за това във вестниците, разбира се. Въпросът беше деликатен и делото се гледаше при затворени врати, както се прави обикновено в такива случаи.

Докато говори, той се отправя към вратата на терасата, отваря я и поглежда към стълбата. После я затваря внимателно, прави няколко стъпки из кабинета и се спира срещу препарираната маймуна, изложена в една от витрините.

— Бях там, станах рано сутринта — продължава той. — Бяхме трима или четирима. Между другото, Мулата се остави спокойно да му надянат примката. Контрабандистите обикновено са корави хора. Той също беше такъв, безспорно. Но всяко нещо си има граници.

Докато полицаят отронва думите, без да бърза, Фумагал прави крачка, за да заобиколи бюрото и да се приближи до чекмеджето, където се намира разтворът от опиум. Случайно или нарочно другият застава между него и бюрото.

— Проведохме някои интересни разговори, Мулата и аз — продължава да разказва онзи. — Може да се каже, че накрая стигнахме до разумно споразумение…

Полицаят замълчава за миг и изкривява устни във вълча усмивка, златният му зъб проблясва. След това допълва:

— Винаги става така, уверявам ви. Стига се до споразумение. Винаги.

В последната дума е прозвучало зловещо обещание. След още една пауза, през която разглежда препарираните животни, полицаят продължава да говори. Мулата, казва той, ни разказа за някой си Фумагал. И то много: за гълъби, за послания, пътувания през залива, французи и всичко останало. После самият комисар е бил в къщата, за да хвърли един поглед. Прегледал е документите, видял е и плана на града, с всички забележки и знаци. Много интересен, впрочем.

— Пазите ли го още?

Фумагал не отговаря. Другият отправя примирен поглед към топлата печка.

— Жалко. Предоверих се. Беше грешка. Но този случай има и други аспекти… Трябваше да се уверя, разберете. Да ви дам друг… Е, да, приятелю. Да ви дам още един шанс.

Млъква замислен. След малко вдига бастуна и приближава бронзовата топка до гърдите на Фумагал, без да ги докосне.

— Наистина ли не сте чели нищо от Софокъл?

Пак започва с този Софокъл, мисли си препараторът. Това прилича на нелепа шега, чиято цел така и не схваща. Въпреки критичността на положението си, той започва да се ядосва.

— Защо ме питате за това?

Полицаят се смее през зъби, поклащайки бастуна си. Невесел, зловещ смях, установява Фумагал, не предвещаващ нищо хубаво. Крадешком поглежда още веднъж затвореното чекмедже на бюрото. Толкова далеч от него — сега и завинаги.

— Защото един мой приятел хубавичко ще ми се присмее, когато му го кажа.

— Задържан ли съм?

Комисарят, застанал неподвижно, за миг го поглежда изненадано.

— Да, разбира се. Несъмнено сте задържан… Вие какво си мислехте?

Тогава вдига неочаквано бастуна и удря три пъти силно по мраморния плот на масата. Чули ударите, се появяват двамата мъже, които са били на стълбището. Хвърляйки крадешком поглед към тях, Фумагал вижда, че са спрели на вратата на кабинета и чакат. Сега полицаят е застанал близо до него, толкова близо, че може да усети тежкия му дъх, дължащ се на много пури и лошо храносмилане. Стоманените, зли очи се впиват в неговите, открито проблясва омразата, забелязана преди. Обзет за първи път от страх, препараторът отстъпва крачка назад. Няма какво да се увърта, става дума за физически страх. Именно такъв. Страхува се, че полицаят ще го удари с тежката топка на бастуна.

— Задържам те като френски шпионин и убиец на шест жени. От тези десет думи онази, която разтърсва най-много Фумагал, е втората, онова недвусмислено обръщение на „ти“.

[1] Два черни кръга, пресичащи се перпендикулярно и служещи като сигнал за опасност. — Б.пр. ↑

[2] Махо (ж.р. Маха), също и Маноло, Манола — по едно от най-разпространените в Испания имена — така са били наричани в Испания през 18 и 19 век, а понякога и по-късно, онези представители на простолюдието, които имали предпочитание към особено пищни и колоритни форми на националния костюм и се отличавали с наперено поведение; предпочитани модели на испанските художници. Т.н. махос демонстрирали предпочитание към националния костюм и като форма на протест срещу приемането на френската мода от елита под влияние на Просвещението. — Б.р. ↑

[3] Хоакин Ибара-и-Марин (1725–1785), испански издател. — Б.пр. ↑

[4] Divina pastora (лат.) — Божествената пастирка. — Б.р. ↑

[5] Софокъл, „Аякс“. — Б.р. ↑

[6] Софокъл, „Аякс“. — Б.р. ↑

12.

Казват — по време на война изобилстват слуховете, — че маршал Сюше всеки момент може да влезе във Валенсия и че превземането на Тарифа е въпрос на дни, но Симон Дефосьо въобще не се интересува от това. Вълнува го по-скоро въпросът как да направи така, че през пролуките на бараката да не влизат вятърът и поривите на дъжда, та да не угасят огъня, на който ври гърне с вода, в която има смес от препечен ечемик и тук-там някое зърно нискокачествено кафе. Над главата на артилерийския капитан от тавана, състоящ се от дъски и клони, скрепени с пирони и въжета, бурята изтръгва звуци, подобни на стенания. Дъждът, който приижда на яростни пориви, прониква отвсякъде, мокрейки укритието. Седнал на грубо скован нар, който не го спасява от калта и влагата, Дефосьо е наметнал шинела си, на главата си има стара, вълнена шапка, а ръкавиците пазещи ръцете му, откриват пръстите с черни и мръсни нокти. Окопният живот става ужасен при лошо време, още повече тук, на тясната, ниска и почти равна ивица земя на Трокадеро, заобиколена от водите на залива, открита пред капризите на вятъра и близкото море, където френските огневи позиции са почти наводнени от прииждащите при дъжд води на река Сан Педро и канала, които заливат пясъка доста над обичайната линия на прилива.

Излишно е да се мисли за „Фанфан“ и братята му в такова кучешко време. От четири дни не са обстрелвали града. Гаубиците са замлъкнали, покрити с намазани с катран платнища, а сержант Лабиш и хората му, затънали почти до колене в калта на укритието си, кълнат всичко и всички. Бурята е нарушила снабдяването и в Кабесуела не получават провизии. Нито дори четвъртинката осолено месо, воднистото и кисело вино и престоялия хляб, черен и наполовина от трици, които артилеристите бяха получавали през последните седмици. Гладът, който в края на тази 1811 година мори хиляди хора и свирепства из целия Полуостров, сега тропа и на вратите на френските войски, чиито реквизиционни служби все по-трудно намират зърно пшеница или фунт месо сред този враждебен пейзаж от безплодни полета и призрачните, опустошени от войната селца. А от всички императорски войски хората от Първи корпус, разположени в южния край на Андалусия, са най-отдалечени от центровете за снабдяване; комуникациите, и преди несигурни поради действията на партизанските групи, сега са изцяло прекъснати от ужасната буря, която е връхлетяла крайбрежието, вади реките от коритата им, наводнява пътищата и отнася мостовете.

— Дръж това проклето платнище!

Лейтенант Бертолди, който току-що е влязъл и отърсва водата от кърпеното си наметало се извинява и оправя платнището, покриващо входа. Щом вижда пред себе си изпитото и мръсно лице на пиемонтеца, Дефосьо изпитва нуждата да се извини за резкостта си, но е прекалено паднал духом за това. Ако всеки изблик на лошо настроение в тези дни трябваше да бъде поправян, всички би трябвало неспирно да се извиняват един на друг. Задоволява се да кимне с глава, като посочва гърнето на огъня.

— След секунда ще може да се пие. Но за вкус не гарантирам.

— Стига ми да е топло, капитане.

Напитката напомняща помия, започва да ври. Много внимателно Дефосьо я сваля от огъня, налива я на димяща струя в тенекиено канче и го подава на Бертолди. Той си сипва в нащърбена синя чаша от китайски порцелан — остатък от съдовете на богаташка къща от Пуерто Реал, оплячкосана в началото на войната — и пие на малки глътки, парейки почти с наслада устните и езика си. Няма захар, нито мед, нито какъвто и да било друг подсладител. Дори няма вкус на истинско кафе. Но, както казва Бертолди, е топло. И е поносимо горчиво. Всичко се свежда до това да проявиш въображение, докато стопляш корема си.

Маурицио Бертолди наглася по-удобно крака, който го наболява. Преди три седмици го рани осколка от испански шрапнел, докато двамата с капитана инспектираха батареята на форт Луис. Нищо сериозно, но още куца. А влагата въобще не му помага.

— Въпросът с дезертьорите ще се разреши след половин час… След смяната на часовите, при голямата барака.

Дефосьо го гледа през дима, който се вие над китайската чаша. Бертолди почесва русия си бакенбард и свива рамене.

— Заповедта е офицерите и войската да присъстват. Отсъствия не се допускат.

Двамата артилеристи пият мълчаливо, докато поривите на дъжда блъскат отвън и през всяка пролука на дъските долитат пръски. Преди седмица, възползвайки се от отлива, четирима войници от девети полк на леката пехота, на които им дошло до гуша от глада и мизерията, дезертирали от постовете си, изоставяйки пушките и мунициите с намерение да минат на страната на врага. Единият успял да стигне с плуване до испанските канонерки, пуснали котва до нос Кантера, но другите били заловени от една патрулираща лодка и върнати в Трокадеро. Екзекуцията, след заседанието на военнополевия съд, беше предвидена да се състои още преди два дни в Чиклана, но лошото време попречи на преместването на затворниците. Маршал Виктор, уморен да чака, е заповядал тримата да бъдат екзекутирани тук. В това отвратително време, което още повече деморализира войската и всява смут в мислите на хората, една добра поука ще сложи нещата по местата им. Или поне така се надява той.

— Да вървим тогава — казва Дефосьо.

Допиват кафето, загръщат се в наметалата си, капитанът запасва сабята си и сменя вълнената шапка с друга, стара, двувърха, с мушамена подплата. Отмятат платнището и излизат навън, газейки в калта. Край брулените от бурята брегове на остров Трокадеро заливът кипи в сива пяна, удряна от струи дъжд. Мрачните очертания на Кадис се различават едва-едва: дълъг, тъмен силует, очертаван от светкавици, които прорязват зигзагообразно надвисналото небе, сподиряни от далечен тътен, и очертават мачтите на закотвените кораби, които се клатят неспокойно, задържани от котвите, с носове, насочени на югоизток.

— Внимавайте тук, капитане. Мостът трепери, все едно е жив.

Водата заплашва да залее и отнесе със себе си дъсченото мостче, прехвърлено над дренажния ров между втората и третата батарея. Симон Дефосьо го преминава, обзет от страх, че ще бъде завлечен към морето. Пътят минава по глинестото дъно на окоп, предпазен от испански изстрели от бруствер от пръст, чували и клони. Всеки път, когато краката на артилериста затъват в калта, водата нахлува през дупките на подметките му, стига до над глезените му, и парцалите, с които са увити краката му, подгизват. Бертолди накуцва и шляпа няколко крачки пред него, прегърбен под поривите на вятъра, който вие през пролуките между чувалите и къдри гъстата, водниста кафява кал, през която Дефосьо влачи безразлично полите на наметалото си.

Малко встрани от главната барака, където се пазят лафети и други принадлежности от артилерийския обоз и която понякога служи като временен затвор, има падина, отвеждаща до канала на Трокадеро: широк около седемдесет тоаза, в който се вълнува калната, прииждаща вода. Около падината, покрити с одеяла, кафяви и сиви наметала, с високи униформени шапки, от които се стича вода, стоят около сто и петдесет войници и офицери, които чакат, мълчаливи, събрани в полукръг в по-високата част. Дефосьо установява, че сержант Лабиш и хората му също са там, гледат мрачно сцената и плюят неодобрително настрани. Всъщност всички би трябвало да са в правилен строй, но в това време, под цялата тази изсипваща се върху тях вода, на никой не му хрумва да се придържа към устава.

На вратата на бараката Симон Дефосьо вижда двама испански офицери, които, скрити от дъжда под брезентов навес и пазени от часови със затъкнат щик, наблюдават отдалече сцената. Двамата са облечени в сините униформи на неприятелската армада. Единият е с ранена ръка, окачена на превръзка през рамото, другият носи пагоните на капитан-лейтенант от флота. Дефосьо знае, че вчера бурята е понесла фелуката им към скалите на Трокадеро. С много майсторска маневра капитанът предпочел да насочи кораба така, че да заседне на брега на Кабесуела, вместо да го остави да бъде захвърлен към опасно близките скали. После се опитал да подпали кораба си, на което попречил дъждът, преди да бъде заловен с помощника си и двайсет души от екипажа. Сега испанците чакат заминаването на първата група пленници за Херес, началния етап от пленничеството им във Франция.

В ниската част на падината, близо до брега на канала, тримата дезертьори очакват изпълнението на присъдата — всеки охраняван от по двама жандармеристи с характерната им двувърха шапка, безупречни както обикновено, въпреки дъжда, и с карабини, препасани под сините плащове с дулата надолу, като на погребение. Капитан Дефосьо застава до Бертолди в групата на офицерите и хвърля любопитен поглед към затворниците. Те стоят прави под проливния дъжд, без наметала, гологлави, със завързани на гърба ръце, единият е по риза и жилетка, а другите са със сини военни куртки, подгизнали от вода, с кални кафяви панталони от дебел вълнен плат, реквизиран вероятно от някой манастир. Този, дето е по риза, е ефрейтор, коментира някой. Някой си Вурц, от 2-ра рота. Другите са много млади, така и изглеждат. Един от тях, слаб и червенокос, се озърта уплашено и трепери ужасяващо от студ или от страх, до такава степен, че се налага жандармите да го крепят. Един полковник от главния щаб на херцог Дьо Белюн — сигурно проклина наум, че са го накарали да дойде от Чиклана при това време — отива при затворниците с някаква хартия в ръце. Калната пръст, податлива на едни места, хлъзгава на други, му пречи да върви. На няколко пъти едва не пада.

— Фарсът започва — прошепва някой едва чуто зад Дефосьо.

Полковникът се опитва да прочете на висок глас присъдата, но дъждът и вятърът му пречат. Само след няколко думи той се отказва, сгъва мократа хартия и прави знак на жандармерийския подофицер, който разменя няколко думи с хората си, докато неколцина пехотинци, застанали така, че затворниците да не ги виждат, се строяват неохотно до бараката. Карат тримата мъже да застанат с гръб към насъбралите се войници и с лице към канала, и завързват очите им. Този, който е по риза, малко се противи и се дърпа. Единият от другарите му — дребно и мургаво момче — кротко, като сомнамбул, се оставя да го вържат, но коленете на червенокосия се подкосяват, веднага щом жандармите го пускат, и той се свлича в калта. Стоновете му се чуват из цялата падина.

— Можеха да ги завържат за стълбове — казва лейтенант Бертолди възмутено.

— Няколко сапьори забиха колове — отбелязва капитанът. — Но водата ги събори… Пръстта е прекалено мека.

Групата пехотинци вече се строява зад осъдените: дванайсет мъже с пушки и един лейтенант от девети лекопехотен полк със син плащ, извадена сабя и шапка, от която се стича вода. По заповед на маршал Виктор, войниците от наказателния взвод трябва да бъдат подбрани от същия полк, от който са осъдените. Пехотинците имат мрачен вид и е очевидно, че не горят от желание да бъдат там: под дъжда проблясва черната мушама на високите униформени шапки и наметалата, с чиито поли пазят от водата затворите на оръжията си. Червенокосото момче продължава да седи в калта, с ръце завързани на гърба и приведено напред тяло, като стене неспирно. Този, който е по риза, обръща леко назад лицето си, макар и с превързани очи, сякаш не иска да изпусне момента, в който ще го застрелят. Сега офицерът на пехотинците казва нещо, подпира острието на сабята си на рамо, после вдига ръка и пушките заемат горе-долу хоризонтално положение. Някои не бързат много. По принцип по четирима трябва да се прицелят в гърба на всеки затворник, чиито фигури се очертават пред развълнуваните води на близкия канал.

Симон Дефосьо не успява да чуе заповедта за стрелба. Само долавя нестройните гърмежи на пушките — изстрелите звучат разкъсано, почти неохотно, вместо общия уставен залп, а някои от фишеците не се запалват от искрата — и белезникавият барутен дим веднага се разпръсва в дъжда.

— Мамка му, мамка му — сумти Бертолди. — Мамка му.

Калпава работа, мисли си Дефосьо, типична за времето и обстоятелствата. За малко да повърне помията, изпита преди по-малко от половин час. Дезертьорът с жилетката е паднал по очи в калта и не помръдва, а дъждът бързо уголемява червеното петно на мократа риза. Но дребният мургав младеж, паднал настрани, подритва в калта и се опитва да се влачи, въпреки завързаните на гърба ръце, оставяйки кървава диря, вдигайки лице — още е с вързани очи, — подобно на слепец, опитващ се да разбере какво става наоколо. Колкото до червенокосия, той продължава да седи на земята в пороя и ридае ужасен, но без видими наранявания.

Полковникът от генералния щаб ругае лейтенанта, той на свой ред се кара на мрачните пехотинци от наказателния взвод, упреците им долитат отчетливо до Симон Дефосьо. Войниците, стълпили се по ръба на падината, се споглеждат или ругаят неприкрито, гледащи към офицерите. Никой не знае какво да прави. След известно колебание лейтенантът вади пистолета изпод плаща си и с несигурна крачка минава покрай коленичилия осъден, приближава се до този, който се влачи и стреля по него, но искрата запалва само част от влажния барут и до изстрел не се стига. Лейтенантът се оглежда и започва смутено да оправя оръжието. После, обърнат към наказателния взвод, нарежда да заредят отново пушките, но всички, включително Дефосьо, знаят, че при този вятър и дъжд от това нищо няма да излезе.

— Ще свършим с щикове, ще видите — мърмори някой от офицерите.

Отвръщат му сдържани, саркастични смехове. Долу, в падината, затруднението се решава от подофицера на жандармеристите, ветеран с гъсти мустаци. С голямо присъствие на духа, без да чака заповеди от никого, той взема карабината на един от хората си, отправя се към ранения, който се влачи и го довършва с изстрел от упор. После сменя оръжието с това на друг жандармерист, отива при червенокосия, седнал на земята и го застрелва в главата. Момчето пада по очи, свито като заек. Тогава сержантът връща карабината и шляпайки безразлично през калта, минава пред объркания лейтенант, без да го погледне, и застава мирно пред полковника от генералния щаб. Който, не по-малко смутен, отвръща на поздрава му.

Хората започват бавно да се разотиват. Някои мърморят тихо и хвърлят последен поглед към трите неподвижни тела на брега на канала. Лейтенант Бертолди гледа двамата офицери от испанските морски сили, които под надзора на часовия се връщат в бараката.

— Не ми харесва, че маноловците видяха това — споделя той.

Симон Дефосьо, който вдига мократа яка на наметалото си и крие глава от дъжда, успокоява помощника си.

— Не се тревожи… Те правят същото със своите хора. По жестокост никой не може да ги надмине.

Капитанът тръгва през окопа, целия в кал, и се отправя към отчасти наводнения мост. Мечтае си за малко огън, който да пропъди поне донякъде влагата от дрехите му и да стопли вкочанените му ръце. Може да има късмет и да намери още неизстинало кафе, казва си той с весел оптимизъм. Стига до извода, че във всеки случай при положение на крайна нужда като това, в което са се озовали, невероятна важност може да придобие една топла глътка, едно парче хляб или — връх на лукса в тези дни — една лула или цигара. Понякога се пита дали след всичко това ще може да се адаптира към времената, които навярно ще познае, ако оцелее. Да вижда всеки ден лицето на жена си и на децата си. Да се изправя пред пейзажи, на които ще може да се наслаждава, без да се хваща, че автоматично изчислява параболи и попадения. Да се озовава на поляни, където ще може да се излегне и да затвори очи без страх, че някой партизанин може да се приближи тайно и да пререже гърлото му.

Докато върви напред, измъквайки с усилие ботушите си от калната вода, чува как зад него шляпа и сумти Маурицио Бертолди.

— Знаете ли какво си мисля, капитане?

— Не. И не искам да знам.

Шляпането продължава. Гласът на лейтенанта прозвучава след малко, като че ли е премислял издълбоко думите на своя началник.

— Е, добре… Така или иначе ще го кажа, ако нямате нищо против.

Нов страховит порив на вятъра. Симон Дефосьо държи шапката си и крие глава, настроението му става все по-лошо.

— Имам нещо против. Затваряй си устата.

— Гадна война е тази, капитане.

Голият мъж, свит в ъгъла до стената, вдига ръка, за да защити лицето си, когато Рохелио Тисон се навежда над него, за да го огледа. С разкъсани и напукани устни, целият в следи от удари и с дълбоки сенки под очите — резултат от страданието и липсата на сън, — човекът пред него много малко прилича на онзи, когото беше видял преди пет дни в дома на улица „Ескуелас“. С опитно око, привикнало на подобни гледки, комисарят оценява щетите и пресмята възможностите на ситуацията. Които са доста разтегливи. Преди малко е накарал да доведат един лекар, комуто има относително доверие: шарлатанин със слабост към чашката, чиито услуги ползват най-често леките жени от „Санта Мария“ и „Мерсед“. „Субектът може да издържи на още разпит“, такава е медицинската диагноза. „Пулсът му е добър, дишането — равномерно, предвид обстоятелствата. Може да се попритисне още, но в умерени дози и внимателно. Такова е моето мнение“. После, с джоб, натежал с половин унция, лекарят — Касимиро Ескудильо, по-известен в кадиските вертепи като доктор Сакатрапос[1] — се отправя към най-близката пивница, където да обърне в течност метала от последната бърза печалба. А Тисон остава тук, заедно с обичайното присъствие — Кадалсо и другият агент, заети с притискането. Продължава да беседва с Грегорио Фумагал или по-скоро с онова, което е останало от него.

— Ще започнем отначало, приятелю — казва Тисон. — Ако нямаш нищо против.

Препараторът простенва, когато го вдигат, а после, влачейки краката му по пода, го просват отново на масата, по гръб, така че слабините му да се падат точно на ръба. Мръсното му, почти неокосмено тяло проблясва от студената пот на светлината на голяма лоена свещ, огряваща наполовина подземието без прозорци. Докато агентът задържа краката му, седнал върху тях, Рохелио Тисон приближава един стол и сяда на обратно, с ръце подпрени на облегалката, до главата на Фумагал. А той виси от ръба на масата, така че торсът му е в празното пространство. Устата на затворника се отваря с усилие, за да диша, а кръвта нахлува в главата му и лицето му се зачервява. През последните пет дни е разказал неща, които са десетократно повече от необходимото, за да му нахлузят примката като шпионин, но нито едно, което наистина да интересува комисаря. Той се приближава още повече и започва да изрежда със спокоен, почти доверителен тон:

— Мария Луиса Родригес, шестнайсетгодишна, Пуерта де Тиера…, Бернарда Гаре, четиринайсетгодишна, кръчмата на Кохо…, Хасинта Ереро, седемнайсетгодишна, улица „Амоладорес“…

Продължава така, докато изреди шест имена, шест възрасти, които не надхвърлят деветнайсет години, шест места, предоставяйки на Фумагал възможността да попълни пропуските. Тисон приключва с изреждането и остава неподвижен, все така почти докосвайки с устни дясното ухо на препаратора. — И проклетите бомби — додава той накрая.

С провиснала надолу глава и лице, разкривено от болката, другият го гледа с мътен поглед.

— Бомби — шепне той едва чуто.

— Точно така. Отбелязаните в твоя план, спомняш ли си? Точките на попаденията. Специални места. Кадис.

— Казах ви всичко… за бомбите…

— Всъщност не си. Уверявам те. Спомни си, хайде. Уморен съм, а и ти също… Само си губим времето.

Другият се сепва, сякаш очаква удар. Нов удар.

— Казах, каквото зная — проплаква той. — Мулата…

— Мулата е мъртъв и погребан. Удушиха го с гарота, нали си спомняш?

— Аз… Бомбите…

— Именно. Избухващи бомби и убити жени. Разкажи ми.

— Не зная нищо… за жени.

— Лоша работа — Тисон извива устни в усмивка, в която няма и следа от веселие. — Когато си имаш работа с мен, е по-добре да знаеш, отколкото да не знаеш.

Препараторът, който всеки момент може да изгуби съзнание, върти глава на едната и на другата страна. След секунда тялото му се разтърсва и от устните му се изтръгва продължителен, хриплив стон. С любопитство на специалист комисарят наблюдава струйката слюнка, стичаща се от ъгълчето на устата му, която минава през лицето му и капе оттам на пода.

— Къде криеш камшика?

Фумагал движи беззвучно устни. Като че ли не може да произнася членоразделно думите.

— Кам… шикът ли? — изговаря той накрая.

— Същият. Изплетен от метални жици. С който ги одираш.

Другият отрича, клатейки слабо глава. Тисон вдига за малко очи към Кадалсо, който се е приближил до масата с къс бич в ръка. Тогава помощникът удря само веднъж, бързо и рязко, между бедрата на Фумагал. Стенанието на последния се превръща в мъчителен рев.

— Не си заслужава — отбелязва Тисон със свирепо благодушие. — Уверявам те, че е така.

Изчаква миг, загледан внимателно в лицето на затворника. После пак поглежда Кадалсо и отеква нов удар с бич. Този път ревът на Фумагал е по-пронизителен, вик на ужас, отчаяние, който комисарят анализира с професионално ухо, дебнейки да долови в него точния звук, нотката, която търси.

— Мария Луиса Родригес, шестнайсет години, Пуерта де Тиера… — търпеливо започва той отново.

Нови стенания. Нови удари и нови крясъци. Нови, добре пресметнати паузи. Тук би трябвало да наминат либералните господинчовци от кортесите, казва си Тисон по време на една от тях. Които си играят на идеални светове с техните права на народа, с тяхната неприкосновеност на личността и всякакви подобни превзети дрънканици.

— Не искам да знам защо си ги убил — казва той накрая. — Поне все още не… Само да признаеш всяко убийство… И също така да обясниш защо едни са извършени преди, а други след падането на бомбите… Следиш ли мисълта ми?

Препараторът го поглежда за миг с очи, излезли от орбитите си от болка. На Тисон му се струва, че забелязва в тях проблясък на разбиране. Или признаци на капитулация.

— Разкажи ми и ще си починеш най-сетне. Тези приятели тук също ще си починат, всички ще си починем.

— Бомбите… — шепне хрипливо Фумагал.

— Това е, приятел. Бомбите.

Другият мърда устни, без да издава звук. Тисон се приближава още малко, вслушвайки се внимателно.

— Хайде. Кажи го най-после… Шест бомби и шест мъртви жени. Да свършваме с това.

Отблизо затворникът мирише на кисело, на пот и на телесно разложение. На влажна, възпалена плът. Както миришат всички след неколкодневна обработка. Или „притискане“, както се изразява доктор Сакатрапос.

— Не зная… нищо… за жени.

Шепотът се изтръгва от устните му като последен дъх. После Фумагал повръща. Комисарят, който е приближил ухо до устата на препаратора, за да чуе какво му казва, се отдръпва отвратено.

— Жалко, че не знаеш.

Звероподобен, лишен от въображение и без друга мисъл освен тази на началника и висшестоящия, помощникът чака с късия бич в ръка нареждане, за да удари пак. Тисон го разубеждава с поглед.

— Отпусни се, Кадалсо. Това ще продължи дълго.

Един слънчев лъч разкъсва пелената на ниските облаци, която още се задържа отвъд възвишенията на Чиклана, от другата страна на каналите Сапорито и Санкти Петри и лабиринта от езерца и солници. Когато Фелипе Мохара излиза от дома си, светлината на ранното утро прониква през мъглата и започва да се отразява по повърхността на неподвижната, сива вода, надигнала се след последните дъждове и прилива. Минавайки под малката лозница с възлести и оголели през зимата клони, работникът от солниците върви бавно в малката, опустошена семейна градина, загледан в купчините кал, храсталаци и тръстика, довлечени от бурята, струпани по склона на близката дига и в подножието на стените на колибата.

Студът е кучешки, влагата се просмуква до мозъка на костите. Нахлупил шапка над кърпата, с която е увита главата му, с одеяло с дупка за главата вместо наметало и с преметнати през врата платнени обувки, завързани за връзките, Мохара свежда глава, удря кремъка на огнивото, вадейки искра от праханта, и пали собственоръчно свита цигара със сериозно изражение, подобаващо на мъж на място. После сваля от рамо дългата френска пушка и пуши, подпрян на нея, докато чака дъщеря си. Твърде много жени има у дома, мисли си той. Макар че ако бе имал син — понякога гледа със завист малкия син на побратима си Куро Панисо, — сигурно досега вече щеше да е загинал във войната, както мнозина други. Никога не се знае откъде може да ти излезе късметът или да ти дойде нещастието, още повече, когато французите са наблизо. С две думи, работата е там, че на Мохара не му допадат семейните сбогувания и тази сутрин е предпочел да си спести сълзите и прегръдките на дъщеря си Мари Пас с майка й, баба й и сестричките й. Момичето се връща в Кадис, след като е прекарало Бъдни вечер на острова. Би трябвало да благодарят на господарката на къщата, в която работи, че й е разрешила да дойде, каза Мохара ядосано, оставяйки рязко на масата сухото парче хляб за закуска, натопено във вино, и излезе да чака навън. Пък и момичето не отива на края на света. С война или без война, и на острова, и изобщо в Испания времената не са подходящи за женски размеквания и сълзливи сбогувания. Сълзите се пестят за погребенията, а човек трябва да си търси прехраната, където може. В хубава къща в Кадис или в пъкъла. Където и да е. Където може.

— Готова съм да тръгваме, татко.

Работникът от солниците гледа дъщеря си, която идва по пътеката: с вързопче в ръка, с пола и шал от кафяво сукно, с покрита глава и с тъмни, големи, топли очи. Стройна като майка си на нейните години, преди да я съсипят ражданията и тежкия труд. Скоро ще направи седемнайсет. Възраст, на която вече трябва да мислят да я задомят, както Господ повелява, ако се намери подходящо момче, сериозно и почтено, способно да се грижи за нея. Това трябва да стане колкото е възможно по-скоро, но нуждата и обстоятелствата не го позволяват. Работата на Мари Пас за дамите от семейство Палма дава възможност на семейството да свързва двата края, защото това, което Мохара получава срещу участието си в доброволческата рота на местните стрелци: малко месо за тенджерата и някоя и друга дребна пара, когато има заплата, невинаги е достатъчно. Защото за наградата за пленената канонерка при мелницата Санта Крус все така не се чува нищо. До ден-днешен никой не е обърнал внимание нито на неговите възражения, нито на тези на Куро Панисо, а шуреят Карденас издъхна преди две седмици в болницата, захвърлен кажи-речи като куче, без да види пукната пара, докато съседите по легло му крадяха тютюна. Той поне, мисли си Мохара с облекчение, нямаше семейство, което да остане на улицата. Нито сираци, нито вдовица. Понякога си казва, че един мъж на място не би трябвало да оставя никого след себе си. Лишен от подобни грижи, би действал с повече решителност. С по-малко предпазливост и страх.

— Внимавай, като спрете при ханчето на Чато — казва сурово и сериозно работникът от солниците, между две дръпвания от цигарата. — Не говори с никого, придърпвай шала пред лицето си. Чуваш ли?

— Да, татко.

— Щом пристигнете, отиваш право в къщата на господарките, преди да се е стъмнило. Без да се отбиваш никъде… Не ми харесват тези слухове, които се носят.

— Не се безпокойте, татко.

Мохара изпуска струя тютюнев дим и прави още по-строга гримаса.

— И аз това искам. Да не се безпокоя… Коларят е сигурен човек, но е зает с неговите си работи. С животните и прочее.

Момичето възразява с леко шеговит тон.

— С нас тръгва и Перико, бъчварят, татко. Спомнете си… Нито съм глупава, нито съм сама.

Колко е пораснала, мисли си Мохара. През цялото това време там, в Кадис. Почти се осмелява да ми противоречи.

— И така да е — мърмори той.

Баща и дъщеря навлизат в поселището на острова и се отправят към централния площад, вървейки по тесните крайбрежни улици, над които са надвиснали решетките на прозорците. Пред входовете са наклякали жени с кърпи за чистене и кофи, и пръскат с вода утъпканата пръст пред къщите.

— Прави каквото ти казвам. И не се доверявай никому.

На главната улица, между манастира „Кармен“ и енорийската църква, търговци и кръчмари започват да отварят вратите, първите опашки се оформят пред магазините за хляб, вино и зехтин. Пред печатницата на кралския флот един слепец предлага с пронизителен глас броеве от „Гасета де ла Рехенсия“[2]. Колари и мулетари шетат напред-назад, разтоварвайки стока, а сред мрачните тонове на цивилните дрехи пъстреят различни униформи: местни доброволци с шапки с периферия и къси куртки, на пост пред кметството, войници от редовната войска с прилепнали панталони, мундири с разноцветни галони и ревери, двувърхи шапки, каски с гребени от кожа или високи униформени шапки с червени кокарди. Откакто са се появили французите, островът повече отвсякога прилича на казарма. Мимоходом, без да се спира, Мохара поздравява по някой съсед или познат. До дома на семейство Симбрело стои продавачка на понички, от сергията й мирише на горещ зехтин.

— Закуси ли нещо?

— Не. Сестричките ми така плачеха, че не можах да преглътна нищо.

След кратко колебание Мохара прехвърля пушката на другото рамо, бръква в кърпения си вътрешен джоб, вади медна монета, купува две понички от по един грош, увити в мазна хартия и ги подава на дъщеря си. Една за сега и една за из път, казва той, когато тя възразява. После й нарежда да придърпа напред краищата на шала си и я хваща под ръка, отвеждайки я от сергията, след като хвърля мрачен поглед на двама кадети от инженерните части, които, докато чакат реда си, се перчат с кафявите си куртки и каските си, чиито гребени са покрити с меча кожа и гледат нахално момичето.

— Моята сеньорита казва, че би трябвало да се науча да чета и пиша, и да смятам… Че съм умна и ще успея.

— Това струва пари, дъще.

— Тя би платила обучението ми, ако искам и реша да се възползвам от възможността. Има една сеньора, вдовица, която живее на улица „Сакраменто“, над аптеката, почтена дама, преподава четене, писане и смятане за пет дуро на месец.

— Пет дуро? — Мохара криви възмутено лице. — Това е цял чувал медни пари.

— Нали ти казвам, че тя предлага да плати. Ще ме пуска да ходя следобед, по един час всеки ден, ако вие разрешавате. И братовчедът Тоньо казва, че трябва да се възползвам от възможността.

— Кажи на твоята сеньорита да си гледа нейната работа. А на този братовчед — да внимава в картинката… Че един добър удар с наваха, отдолу нагоре, разпаря корема както на някой бедняк, така и на някой сеньор със златен часовник в джоба на жилетката…

— За бога, татко. Знаете, че дон Тоньо е възпитан сеньор, въпреки че винаги се шегува. И е много симпатичен.

— Знам аз какво говоря.

Като оставят зад себе си площада, баща и дъщеря стигат до алеята, която тръгва надолу от манастира „Сан Франсиско“. Там, при поилото край една ковачница, обикновено спират колите, тръгнали за Кадис. В покрита двуколка или кабриолет пътуването трае не повече от три часа, но струва по-скъпо. На Мари Пас пътят ще й отнеме шест до осем часа — ще пътува по-бавно в каруца, с предвидени спирания при поста на Торегорда, ханчето на Чато и поста на Кортадура. Две левги и половина път по провлака, между морето и вдадения в земята залив, в някои участъци на оръдеен изстрел от неприятеля. Самата мисъл, че французите могат да стрелят по дъщеря му вдъхва на Мохара желание да убива. Желание да се спусне още сега по каналите и да пререже гърлото на първия французин, който му се изпречи.

— Едно почтено момиче няма нужда нито да чете, нито да смята, за да живее както трябва — казва той няколко крачки по-късно, след като спокойно е обмислил всичко. — Стига ти да знаеш да шиеш, да гладиш и да готвиш.

— Има и други неща, татко. Образованието…

— С това, на което те е научила майка ти, с което научаваш в онази къща и обноските, които виждаш при господарите, получаваш предостатъчно образование за времето, когато ще се омъжиш и ще заживееш свой живот.

Мари Пас се смее звънко и весело. От този смях лъха детска свежест и тя заприличва отново на малкото момиченце, което Фелипе Мохара почти е забравил.

— Да се омъжа, аз? Стига, татко. Дори през ум да не ви минава — сега тя говори малко засегнато, но в тона й се долавя и суета, и детска наивност. — Че кой ще ме хареса мен… Освен това не е задължително. Вижте сеньорита Палма, въпреки всичко е неомъжена. При това тъкмо тя, която е толкова елегантна и сериозна. Толкова… Не зная… Толкова изискана.

Думите и смехът на момичето карат Мохара да се размисли, въпреки че няма такова желание. Не би трябвало да оставяме никого след себе си, повтаря си той наум, завладян внезапно от смътна тъга. После поглежда дъщеря си, колебаейки се дали да й се скара или да я целуне и накрая не се решава нито на едното, нито на другото. Задоволява се да хвърли на земята угарката и пак да прехвърли пушката на другото рамо.

— Дояж си поничката, хайде.

Подпрян на парапета на южната градска стена, до сградата на Кралския затвор, Рохелио Тисон гледа морето. Вляво, отвъд Пуерта де Тиера, се простира дългата линия на провлака, днес потънал в жълтеникава мъгла, който води към сушата, Чиклана и остров Леон. Отдясно небето е ясно и въздухът е по-чист, въпреки че една тъмна ивица бавно се приближава и помрачава хоризонта. В тази посока белият силует на града се очертава стъпаловидно — от незавършения строеж на новата катедрала, наблюдателните кули на покривите, сградите, манастира на капуцините, през ниските и схлупени къщи на квартал „Виня“ и далечния, оцветен в охра край, поставен от крепостта Сан Себастиан с нейния фар, изнесен навътре в залива.

— Малко хубава рибка, сеньор комисар?

Близо до Тисон, пръснати по стената над морето, което се плиска долу, има дузина от обичайните субекти, които се прехранват с въдица и стръв, вадейки това, което после ще продават от врата на врата из ханове и кръчми. Един от тях, мъж от „Бокете“ с цигански черти — негов обичаен информатор, а също така един от злодеите, влачили генерал Солано по улиците по време на бунта преди три години — е дошъл да му предложи услужливо една от трите едри риби, които пляскат с опашки и ловят въздуха с уста в кофата.

— За мен е удоволствие да ви я подаря, дон Рохелио. Ще я занеса в дома ви, ако желаете.

— Махай се от погледа ми, Карамийо. Изчезни.

Мъжът се отдалечава послушно, накуцвайки леко. Поне видимо не личи да има зъб на Тисон за побоя, при който преди седем или осем години последният скъси с половин инч единия му крак. Във всеки случай комисарят не е в настроение да се занимава с риба, нито пък с месо, или изобщо с тази долнопробна паплач. Не и тази сутрин, след разговора, който е имал преди по-малко от час с губернатора Виявисенсио и генералния интендант генерал Гарсия Пико. А при това денят бе започнал добре. След като прелисти „Ел Сенсор Хенерал“[3] и „Ел Консисо“ — първият консервативен и проправителствен вестник, другият — либерален, за да види в какви отношения са днес тирийци и троянци[4], — пред чашка кафе в кафене „Корео“ и след като се обръсна при бръснаря на улица „Комедиас“, без да плати пукната пара, както обикновено, комисарят направи ползотворна обиколка на подопечните си територии. С мила усмивка на ранобудна акула той посети две места, на които не особено спокойната съвест и необходимостта човек да е в добри отношения с властите развързаха без особени затруднения кесиите. Хубавата цифра от 30 песо като допълнение към заплатата не е лоша придобивка само за една сутрин: сто реала от един железар на улица „Пелота“, заради това, че е дал подслон на една прислужничка, вдовица и емигрантка без редовни документи, от чиито услуги се възползва — във всяко отношение, както твърдят злите езици; други петстотин от един бижутер на улица „Новена“, упорит укривател на крадени предмети, комуто Тисон без заобикалки му предложи да избира между възможността да постави тази сума директно в джоба му и далеч по-неприятния вариант да заплати 9000 реала глоба или пък да бъде осъден на шест години каторга в Сеута.

Но после всичко тръгна наопаки. Двайсет минути в кабинета на губернатора на Кадис бяха достатъчни, за да се вкисне окончателно. В късната утрин той се яви при Гарсия Пико, за да информира губернатора за развоя на събитията, тъй като от съображения за сигурност нито интендантът, нито комисарят се осмеляват да докладват писмено. Положението не позволява нито рискове, нито пропуски.

— Още нищо не е сигурно — обяснява Тисон с неудобство, седнал пред внушителното бюро на губернатора. — За шпионажа няма никакво съмнение, разбира се… Но се нуждая от повече време за другото.

Генерал-лейтенантът събира върховете на пръстите си в почти набожен жест и слуша. Златните му очила висят на шнур на един илик на мундира, привел е внушителната си глава с прошарена коса така, че брадичката почти покрива черната вратовръзка. Накрая проговаря.

— Ако е доказан шпионин — казва той сухо, — би трябвало да бъде предаден на военните власти.

Почтително и благоразумно Тисон отговаря, че не става дума само за това. Шпиони или заподозрени в шпионаж в Кадис има много. Един повече или по-малко не променя особено нещата. Но освен всичко останало, има сериозни основания да се предполага, че задържаният е свързан с убийствата на момичетата. А това вече е нещо съвсем различно.

— Сигурно ли е?

Колебанието на комисаря е едва забележимо.

— Поне е много вероятно — отвръща той, събрал смелост.

— И какво чакате, за да получите едно признание, както си му е редът?

— С това сме се заели в момента — комисарят си позволява една вълча усмивка на сдържано самодоволство. — Но новите политически моди ни налагат някои ограничения…

Когато се обръща леко към Гарсия Пико, очаквайки някаква подкрепа от негова страна, усмивката на Тисон се стапя в пустота. Интендантът остава съвсем сериозен, държи се подчертано на дистанция, не отваря уста и не се ангажира. Не и там, безспорно. Не и пред губернатора. Но изразът на лицето му намеква за сериозни съмнения, че Рохелио Тисон се чувства ограничен от политическите моди или от каквото и да било друго.

— Каква е вероятността този задържан да е убиецът? — пита Виявисенсио.

— Средно висока — отговаря Тисон. — Но има още неизяснени моменти.

Губернаторът му хвърля недоверчив поглед. Поглед на старо куче. Шпаньол, казва си Тисон, развеселен от собствената си глуповата шега.

— Призна ли нещо?

Отново вълчата усмивка, която сега е двусмислена. Опитва се да блъфира.

— Нещо — да… Но не много.

— Достатъчно ли е, за да бъде изправен пред съда?

Тисон замълчава предпазливо. Чувстващ върху себе си неспокойния поглед на Гарсия Пико, той прави неопределен жест и казва „Все още не, ваше превъзходителство. Може би след ден-два. Или малко повече.“ После се обляга на стола, на чийто ръб е седял досега. Чувства, че му става топло и се поздравява, че е свалил редингота си, преди да влезе.

— За ваше добро се надявам, че знаете какво правите.

Мълчание. Студенината на губернатора контрастира с температурата в силно затопления кабинет. Би могло да се каже, че цял един живот, прекаран в морето, е вледенил Виявисенсио до мозъка на костите. Поради прекалено силният огън, който гори в камината, под огромна картина на морска битка с неясен изход, в кабинета е горещо като в ада, но той седи, без дори да се е изпотил, и явно се чувства добре в дебелия мундир с богата бродерия, от който се подават бледите му, малки ръце. Ръце на часовникар, мисли си Тисон. На лявата, поради кокетство или като съзнателно предизвикателство, продължава да блести смарагдът, подарен му от Наполеон в Брест. След кратко двоумене полицаят отхвърля идеята да извади кърпа и да попие потта по челото си. Тези двамата биха могли да изтълкуват зле жеста му.

— Във всеки случай — отбелязва той, — се нуждаем от нещо, което да предложим на общественото мнение. И ние го имаме: разобличен шпионин, признал вината си… В крайна сметка всичко може да се насочи, накъдето трябва. Познавам хора от вестниците.

Губернаторът махва слабо с ръка в презрителен жест.

— Аз също ги познавам. Дори повече, отколкото бих искал… Но я си представете, че не е той? Че новината се разпространи, а после убиецът отново нанесе удар?

— Затова не съм казал да бият камбаните, ваше превъзходителство. Всичко се прави с голяма дискретност. Дори това за шпионажа не е излязло на бял свят — все още… Засега в очите на обществеността този тип просто е изчезнал… Нищо повече.

Виявисенсио кима разсеяно. Цял Кадис е в течение, че няма да заема още дълго този пост: той е един от най-изтъкнатите кандидати за новия състав на регентството, което ще се избира следващата седмица. Навярно на поста губернатор ще го замести дон Кайетано Валдес, който сега управлява с желязна ръка военноморските сили, защитаващи залива и каналите: кален и суров моряк, ветеран от морските битки при Сан Висенте и Трафалгар, който се ползва с името на суров и прям човек. Така че дано всичко се разреши преди това, мисли си Тисон. Когато в този кабинет се настани Валдес, не така дипломатичен и превзет като Виявисенсио, намеците, мъглявите фрази и успокоителните думи няма да му послужат за нищо.

— Надявам се, че всичко ще върви както трябва — казва неочаквано губернаторът. — Имам предвид разследването.

— Разследването ли?

— Разпитът. Да се извършва без крайности и хм… Без ненужно насилие.

Генералният интендант Гарсия Пико отваря най-после уста и казва с искрено или добре изиграно възмущение:

— Не ще и дума, сеньор губернатор. Нещо друго би било немислимо…

Виявисенсио не му обръща голямо внимание. Гледа право в очите Тисон.

— В известен смисъл е добре вие, сеньор комисар, да се нагърбите с тази част от процедурата… Военното правосъдие се придържа по-строго към буквата на закона. Не е толкова…

— Практично ли?

Не можах да премълча, казва си със съжаление Тисон. Тази моя проклета уста. Другите го гледат с укор. За нито един от двамата не е останал незабелязан сарказмът.

— Новите закони — казва губернаторът след секунда — ни задължават да ограничаваме времето на задържането и да смекчаваме методите на водене на разпит. Всичко това ще бъде изписано черно на бяло в конституцията на кралството… Но случаят с този задържан няма да бъде огласяван, докато вие, сеньори, не ми представите официален доклад.

Това множествено число никак не се харесва на Гарсия Пико. С крайчеца на окото си Тисон вижда как интендантът се размърдва притеснено на стола си. Така или иначе, продължава губернаторът, все още никой нищо не му е съобщил за това. Официално, разбира се. Ако направим случая обществено достояние, всички ще изпаднем в трудно положение. И тогава отстъплението ще е невъзможно.

— В това отношение мога да успокоя ваша милост — бърза да каже Гарсия Пико. — Формално погледнато, това задържане още не се е състояло.

Последвалото мълчание съдържа патрицианско одобрение. Виявисенсио разделя пръстите си, кимва леко и отново ги събира внимателно, сякаш борави с микрометъра на секстант.

— Времената не са подходящи да си създаваме главоболия с кортесите. Тези либерали…

Внезапно млъква, сякаш няма какво повече да добави, а Тисон знае, че не е нито откровеничене, нито случайно изпусната забележка. Виявисенсио не допуска погрешни ходове от този род, нито има обичая да се отдава на политически излияния пред подчинените си. Той държи само да напомни позицията си по отношение на онова, което се обсъжда в „Сан Фелипе Нери“. Въпреки че губернаторът на Кадис спазва старателно протокола, не е никаква тайна, че той симпатизира на групата на ултрароялистите и като тях разчита, че при завръщането си крал Фернандо VII ще върне нещата по местата им и ще възстанови здравия разум на нацията.

— Разбира се — отбелязва Гарсия Пико, както винаги услужлив. — Ваша милост може да бъде спокоен.

— Вие носите отговорност за това, коменданте — не особено дружелюбният поглед на губернатора не е отправен към Гарсия Пико, а към Тисон. — Вие и, разбира се, комисарят… Никакви публично изявления, преди да имаме резултати. И нито ред във вестниците, преди да разполагаме с надлежно признание.

В този момент, без да се помръдва от мястото си, Виявисенсио прави небрежен жест с ръката със смарагда — неопределен, но напомнящ на сбогуване. Главният интендант и комисарят, изтълкували го правилно, стават на крака. Това е заповед на човек, свикнал да дава заповеди, без дори да си отваря устата.

— Разбира се — допълва губернаторът, докато се изправят, — този разговор никога не е бил провеждан.

Вече отиват към вратата, когато неочаквано той проговаря отново.

— Набожен човек ли сте, сеньор комисар?

Това кара Тисон да се обърне смутено. Такъв въпрос в устата на човек като дон Хуан Мария де Виявисенсио, моряк с престижна кариера, човек, който ходи всеки ден на църква и се причестява, не може да е проява на празно любопитство.

— Ами… Като всички, ваше превъзходителство… Малко, горе-долу.

Губернаторът го гледа от мястото си зад огромното бюро. Почти с любопитство.

— На ваше място бих се молил този шпионин да е същевременно и убиецът на момичетата — той отново допира върховете на пръстите си. — За да няма нови убийства… Разбирате ли какво ви казвам?

Стар мръсник, мисли си Тисон, съхранявайки невъзмутимото си изражение.

— Отлично — отговаря той. — Но ваше превъзходителство каза, че така или иначе е добре да разполагаме с някого… Като резерва.

— Това ли съм казал? Наистина ли? — губернаторът гледа интенданта, като че ли прибягва до неговата памет, а Гарсия Пико прави уклончив жест… — Във всеки случай не си спомням да съм се изразил точно така.

Сега, докато стои на стената с морето пред себе си, споменът за разговора с Виявисенсио разваля настроението на Рохелио Тисон. Увереността от последните дни отстъпва пред съмнението от последните часове. То, съпоставено с думите на губернатора и предсказуемата пасивност на главния интендант го карат да се чувства уязвим, като цар на шахматната дъска, който вижда как изчезват фигурите, които досега са му давали възможност за сигурна рокада. При това тези неща изискват време. За да се установят със сигурност фактите, е необходимо да се процедира предпазливо и методично. А най-лошият враг на тези неща е бързането. Обективно погледнато, една осминка от унцията в повече или по-малко нарушава също толкова равновесието, границата между възможното и невъзможното, сигурността и грешката, колкото и цял квинтал.

Чува се далечна експлозия — в центъра на града. Втората за днес. При това ясно небе и смяната на вятъра, французите отново са започнали да стрелят от Кабесуела. Гърмежът, заглушен от стените на сградите, буди тревога у Тисон. Не заради бомбите и резултатите от тях, към това той е привикнал от доста време, а защото те постоянно му припомнят колко слаба може да бъде — и вероятно е, мисли си той тревожно — позицията му в играта, която го занимава, като кула от карти, която всеки момент може да бъде срутена от новината, от която се опасява. Новина, която, колкото и да е странно, очаква със смесени чувства: едновременно любопитство и безпокойство. Увереността, че е допуснал грешка, би прекратила най-сетне за него агонията на несигурността.

Комисарят се отдръпва от парапета. Отдалечавайки се от стената, той тръгва по път, който в последните дни изминава почти всеки ден, до такава степен познат, че се е превърнал в рутина: прави обиколка на шестте места в града, където са загинали момичетата, като върви бавно, оглежда всяка подробност, внимава за въздуха, светлината, температурата, миризмите, усещанията, които изпитва при всяка крачка. Неуморно пресмята възможните тънки шахматни ходове на невидим съперник, чийто сложен ум, неразбираем като окончателния замисъл на Бог, се слива с картата на този неповторим Кадис, заобиколен от море и брулен от ветрове. Град, чиято конвенционална физическа структура от улици, площади и сгради Рохелио Тисон не може да види, а вижда вместо това някаква загадъчна и зловеща абстрактна картина, подобна на мрежа от камшични удари: същата, която е видял на гърба на убитите момичета и която успя — или навярно само повярва, че успява — да види по-късно на плана, който Грегорио Фумагал твърди, че е изгорил в печката в кабинета си. Тайнствената скица на градското пространство, която изглежда съответства с всяка своя линия и парабола на мисловните ходове на един убиец.

Докато комисарят Тисон разсъждава в Кадис за параболични траектории на бомби, на четиридесет и пет мили югоизточно от града, срещу брега на Тарифа при плажа Лос Лансес, Пепе Лобо наблюдава водната колона и пяната, които дванайсетфунтова френска бомба току-що е вдигнала на разстояние по-малко от един кабелт[5] от бушприта на „Кулебра“.

— Няма нищо — успокоява той хората си. — Случаен изстрел.

От палубата на корсарската шалупа, която е хвърлила котва в четири сажена вода и е вдигнала флага на армадата, екипажът наблюдава димната завеса, стелеща се над рововете от другата страна на градската стена. От девет часа сутринта, под едно сиво, нерешително надвиснало небе, френската пехота щурмува направения пробив от северната страна. Нестихващият грохот на пушките и оръдията достига ясно до тях от разстояние една миля, благоприятстван от вятъра, духащ откъм сушата, който държи „Кулебра“ с десен борд обърнат към брега, а с кърмата — към близкия до Тарифа остров. Близо до шалупата, хвърлили котва, за да насочват по-точно оръдията си, две английски фрегати, една испанска корвета и няколко канонерски лодки, близо до сушата, обстрелват на интервали френските позиции, а белият барутен дим, разпиляващ се над морето, достига до корсарите, наблюдаващи битката. Още дузина по-малки кораби и тартани закотвени наблизо, очакват да видят какво ще се случи. Ако неприятелят прекърши твърдият отпор, който му се дава от стените на града, тези кораби ще трябва да евакуират колкото може повече хора от местното население и оцелелите от трите хиляди испански и английски войници, които, вкопчили се упорито в позициите, защитават града.

— Французите продължават да нахлуват през пробива в стената — отбелязва Рикардо Мараня.

Помощник-капитанът, който е гледал през далекогледа го подава на Пепе Лобо. Двамата се намират на кърмата, до щурвала. Мараня, без шапка, облечен както обикновено в черно, попива с една кърпа ъгълчето на устата си и без дори да я погледне, я прибира в левия ръкав на сакото си. Като прижумява с едното око и залепя другото на окуляра, Пепе Лобо движи далекогледа по протежение на брега от форта Санта Каталина, почти на една линия с крепостта Гусманес, до стената, обвита в дим, и предградието извън нея, изравнено със земята от артилерийския обстрел. От другата страна се открояват височините, от които атакува неприятелят, покрити с агаве и кактуси, а сред тях проблясват червените огънчета на артилерийските залпове.

— Нашите се държат — казва Лобо.

Заместникът му свива безразлично рамене.

— Надявам се да устоят мъжки — продължава капитанът. — До гуша ми е дошло от тези евакуации в последния момент… От старици с бохчи с мръсни дрехи, плачещи деца и жени, които питат къде може да се пикае.

Последвалото мълчание е нарушавано единствено от далечния грохот на битката. Рикардо Мараня вдига глава и поглежда критично знамето с две червени и една жълта ивици, което се вее горе, с увенчания с корона герб със замъка и лъва. Вятърът от сушата, забелязва междувременно Пепе Лобо, става хладен и вече е с посока север-северозапад. Този вятър ще им дойде много добре, ако от Тарифа пристигне дългоочакваният сигнал да вдигат котва.

— И на мен ми дойде до гуша от това — добавя Мараня мрачно. — Ако бях искал да служа на изстрадалата си родина, щях да остана в армадата, да си кърпя униформата и да чакам закъснелите си заплати, като всички други.

— Невинаги може да се печели — отбелязва Пепе Лобо с усмивка.

В отговор чува лека кашлица, хриплива и влажна. Появява се отново кърпичката.

— Така е.

Лобо насочва далекогледа към стената, на която сред вихрушка от барутен дим могат да се различат дребни фигури на хора, хвърлящи върху французите каквото им падне. Преди половин час един младши лейтенант от морската пехота, който пристигна с лодка от града, носещ пакет официални съобщения за Кадис, разказа, че французите открили снощи при разузнаване пробива и тъй като той им се сторил подходящ, нападнали в девет часа сутринта от окопите и позициите, където се били установили преди няколко дни. Според младшия офицер четири вражески батальона гренадири и егери напредвали в колона по разкаляната от последните дъждове земя, в която потъвали до над глезените, но добре насоченият огън на бранителите разбъркал атаката им, така че докато стигнали до подножието на стената, били загубили много от духа си. Атаката продължава вече час и половина: французите упорито се катерят по стената, а защитниците ги отблъскват само с пушки и удари с щикове, тъй като не могат да разчитат на подкрепа от артилерията — корабите, пуснали наблизо котва, не могат да обстрелват пролома в стената, за да не улучат своите.

Хората от екипажа обсъждат събитията от сутринта и си показват един на друг местата, където димът е най-гъст и грохотът от изстрелите — най-силен. Облегнат на фалшборда, подпрял гръб на вантите и с друг далекоглед в ръце, боцманът Брасеро им разказва какво вижда. Пепе Лобо ги оставя на спокойствие. Знае, че всички на борда споделят мнението на помощника му Мараня. В по-голямата си част това са контрабандисти и пристанищна сган, от онези, които се подписват с кръстче в списъка на екипажа или когато дават показания в полицията, набрани из долнопробните кръчми по улиците „Негрос“, „Сопранис“ и „Бокете“ — всеки от тях в известна степен е беглец от задължителния набор. Никой от четиридесет и осемте мъже на борда, в това число помощникът му и писарят, не се е зачислил на „Кулебра“ с намерение да служи в съгласие с изискванията на военната дисциплина, отказвайки се от свободата на корсаря и преследването на плячка в замяна на жалката заплата на Кралската армада, която дори не могат да бъдат сигурни, че ще получат. И то след така успешно приключилия ловен сезон, със седем пленени кораба, официално обявени за законна плячка, и още шест в процедура, което е донесло на всеки от екипажа най-малко по 250 песо — три пъти по-голяма е сумата за Пепе Лобо, — без да се брои авансът от 150 реала на месец, който получава всеки моряк от момента на зачисляването си. Затова, въпреки че не казва и дума по въпроса, капитанът разбира отлично хората си. На тях, както и на него, им идват в повече двадесет и двата дни, загубени в пренасяне на съобщения и военни от единия бряг на другия като пощенски кораб, при военна дисциплина, далеч от удобните за лов води, зачислени в спомагателния състав на армадата; а при това всеки от тях, разполагащ с поне малко здрав разум, би се държал настрана както от армадата, така и от Кралските митнически служби — почти никой на борда не може да се похвали с чиста съвест, а и сянката на бесилото е надвиснала над мнозина.

— Сигнал от кулата — предупреждава Рикардо Мараня.

Пепе Лобо насочва далекогледа към фара на острова, където току-що са вдигнали няколко флагчета.

— Нашият номер — казва той. — Приготви хората.

Мараня се откъсва от кърмата и се обръща към екипажа.

— Край на разговорите! Внимавайте в маневрата!

Още знамена. Две. Виждат се с просто око, без далекоглед. Лобо ги различава добре. Едно бяло и едно червено, последвани от син вимпел. Не му е необходимо да гледа в тетрадката на тайните сигнали, която държи в чекмедже в рубката, над люка. Този е от лесните. „Незабавно вдигнете платна“.

— Потегляме, лоцмане.

Мараня кимва и с няколко големи крачки прекосява палубата, давайки заповеди под дългия гик на мачтата, докато тропотът на внезапно разбързали се боси крака разтърсва пода. Боцманът Брасеро е слязъл от вантите, свири със свирката и разполага хората по фаловете и на брашпила.

— Вдигай котва! — вика Мараня. — Освободи кливера!

Пепе Лобо се отдръпва, за да отстъпи място на Шотландеца и на помощник-кормчията, които се заемат с щурвала, и хвърля предпазлив поглед към полускритите от морето скали, на по-малко от кабелт, в подножието на стените на острова. Когато отново поглежда към носа, котвата вече е вдигната.

— Ляво на борд — нарежда той на кормчиите.

Хората, стълпили се край дългия бушприт, освобождават въжетата, които са държали грота и кливера. Миг по-късно първото триъгълно платно се издига над края на бушприта. Когато вятърът го изпълва, „Кулебра“ потръпва като задържан от юздите чистокръвен кон, който пристъпва нетърпеливо на място, готов да полети напред.

— Отпусни шкотите на мачтата! Вдигай грота!

Моряците освобождават платното и то се разгъва сред скърцане на дърво и конопени въжета, плющейки на свежия вятър от север-северозапад. Лобо отправя бърз поглед към скалите на острова, които сега са по-близо. После поглежда стрелката на компаса и очертава с поглед курса, който трябва да държат, за да останат встрани от опасните плитчини на Кабесос, намиращи се на четири мили на запад-северозапад оттук, срещу кулата Пеня. Голямото платно започва да се издува и поема вятъра. Котвата е привързана в носовата част и ветроходът, накланяйки се изящно наляво, се плъзва леко по водата, излизайки от мястото, където е бил закотвен.

— Втори кливер! … Вдигай!

Друг заблуден френски изстрел — или пък изпратен умишлено, когато французите са забелязали, че шалупата отплава, — вдига вода и пяна откъм десния борд, докато пусналите котва кораби продължават да обстрелват врага на сушата. Вдигнал всички платна на единствената си мачта, „Кулебра“ сега се носи свободно напред, с попътен вятър, порейки с носа си повърхността на морето, почти гладко благодарение на това, че вятърът духа откъм близката суша. Разкрачен, за да устоява на люшкането на кораба, с ръце на гърба, Лобо отправя последен поглед към Тарифа, чиято северна стена е все така обвита в дим от изстрели. Не съжалява, че се отдалечава оттам. Изобщо не съжалява.

— Към Кадис — казва Мараня.

За момента той е приключил със задачите си на палубата и се връща при капитана, с отегчено и безразлично изражение и ръце в джобовете. Но на Лобо не му убягва нотката на задоволство в тона на неговия заместник: тя е в съзвучие с усмивките, които забелязва по лицата на някои членове от екипажа и на боцмана Брасеро. Може да останат ден-два в пристанището и да слязат на сушата. Би било добре — след три седмици в морето, заобиколен от хора, които роптаят тихо и не са стъпвали на нещо, което не се движи. Възможно е и действията на корабовладелците да са се увенчали с успех и „Кулебра“ да си върне корсарския патент и най-сетне да се отърве от задълженията си да снове насам-натам като вестоносец на Кралската армада.

— Да — казва Лобо, мислейки за Лолита Палма. — Към Кадис.

Името на мястото — улица „Силенсио“[6] — звучи като зла насмешка. Човек би казал, че самият град, с плетениците и извивките на сложната си структура, е този, който се подиграва на Рохелио Тисон. Така си мисли комисарят, докато на светлината на уличната лампа свежда глава, придържа шапката си и минава през отвора в стената на замъка Гуардиамаринас: стара каменна сграда, тъмна и полуразрушена, необитавана от петнайсет години. Тисон знае, че това място не е какво да е — оттук минава старият меридиан на Кадис. В други времена четвъртитата кула, която още се издига в южната част, е приютявала съоръженията на Военноморската обсерватория, а в северното крило се е помещавала академията на Кралската армада, докато накрая и обсерваторията, и гардемарините са били преместени на остров Леон. Превърнат впоследствие в казарма, и след несполучлив опит да бъде настанен там новият затвор, замъкът е бил купен от частно лице, а по-късно изоставен. Разрухата му е такава, че дори емигрантите, търсещи подслон в града, не могат да се приютят в него заради постоянно срутващите се камъни, падащите покриви и лошото състояние на проядените греди.

— Намерили са я някакви деца от улица „Месон Нуево“ — информира помощникът Кадалсо. — Двама братя.

До последния миг Тисон се е надявал да става дума за грешка. За случайно съвпадение, което да не наруши крехкото равновесие на нещата. Но колкото повече навлиза в пространството на някогашния плац и напредва по пътя, осветяван от услужливия Кадалсо, сред отломките и боклуците, покриващи земята, толкова повече надеждата му повяхва. В дъното на плаца, до кулата, в близост до подвижната решетка на главния вход, пламъкът на фенер, поставен на земята сред камъни и дъски, оформя около себе си полукръг от светлина. И в този полукръг лежи по корем тялото на млада жена с оголен гръб, разкъсан от камшични удари.

— Да ги вземат мътните и Бог, и тая дето го е пръкнала.

Грубата ругатня стряска дори Кадалсо, за когото не може да се каже, че е особено благочестив човек. На помощника май не му се нрави това, което вижда по лицето на комисаря. Благодарение на фенера с подвижна преграда, който агентът държи високо, Тисон забелязва промяната в изражението му, когато го поглежда отново.

— Кой знае за това?

— Децата… И родителите им, разбира се.

— Кой още?

Помощникът посочва тъмните силуети, загърнати с плащове, които чакат недалеч от тялото, в светлия кръг на друг фенер.

— Ефрейторът и един нощен пазач. Децата предупредили тях.

— Изясни им, че ако някой разкаже за това, ще му изтръгна езика и ще му го напъхам отзад… Ясно ли е?

— Съвсем ясно, сеньор комисар.

Кратко мълчание. Заплашително. Леко поклащане на бастуна.

— Това включва и теб, Кадалсо.

— Не се безпокойте.

— Не, аз не се безпокоя, ти трябва да се безпокоиш. За последиците.

Тисон полага усилия да се сдържа, да запази спокойствие и да не отстъпи пред пристъпа на паника, който го разтърсва отвътре. Всичко са прегледали, докладва ефрейторът, подпрян на пиката си. Няма никой скрит в сградата, доколкото им е известно. И никой съсед, освен децата, не е видял нищо подозрително. Момичето е много младо, на около петнайсет години. Смятат, че са я идентифицирали като една от прислужничките от близката странноприемница, наричана „Академията“, но при тази оскъдна светлина и с обезобразеното лице не са сигурни. Преценяват, че може да е убита малко след свечеряване, защото децата са играели в двора следобед и не са забелязали нищо.

— За какво са се върнали тук вече по тъмно?

— Живеят наблизо, на петдесет крачки оттук. След вечеря кучето им избягало и тръгнали да го търсят. Понеже имат навика да играят тук, помислили, че може да е влязло вътре… Щом се натъкнали на тялото, предупредили баща си, а той нас.

— Знаете ли кой е бащата?

— Стар обущар. Почтен човек.

Тисон ги освобождава с едно движение на главата. Вървете при портата, добавя той. Никой да не влиза: нито съседи, нито зяпачи, дори ако се яви самият крал Фернандо, да не припарва насам. Ясно ли е? Хайде. После си поема дълбоко дъх, размисля за миг, пъха два пръста в джоба на жилетката си и подава една златна монета на Кадалсо, поръчвайки му да отиде в дома на обущаря и да му я даде, след като добре го сплаши да не проговаря. Да каже, че монетата е възнаграждение за сътрудничеството и неудобствата.

— Кажи му, че ако си държи устата затворена и не възпрепятства разследването, ще получи още една монета след два дни.

Нощните пазачи и помощникът изчезват в тъмнината. Когато остава сам, комисарят заобикаля тялото на момичето, оставайки извън мястото, осветявано от фенера на земята. Преди да се приближи, оглежда всичко за възможни следи и улики, измъчван междувременно от мисълта за провала и досадата от деликатното положение, в което това ново убийство — би било прекалено да го нарече „неочаквано“, признава си той, — го поставя пред неговите началници; както и от спотаен гняв, жесток и неудържим, който го разтърсва пред очевидността на грешката му, водеща към поражение. Гняв поради сигурността на това поражение пред зловещото и някак непристойно жестоко лице на този град, който започва да мрази с цялата си душа.

Няма съмнение, заключава той, приближавайки се до трупа. Взел е фенерът от земята за телената дръжка и го държи високо, осветявайки по-отблизо картината. Никой не би могъл да възпроизведе това, дори да си го постави за цел. Ръцете, завързани отпред, под тялото, и запушената уста. Голият гръб, набразден от рани, пресичащи се в лабиринт от засъхнала кръв и оголени ребра. И тази характерна миризма на развалено и мъртва плът, насечена като в касапница, която Тисон познава добре и която никога, колкото и години да минат, няма да успее да заличи от обонянието и паметта си. Момичето е без обувки и комисарят напразно ги търси, осветявайки земята наоколо, но не ги открива. Открива само един шал от излинял вълнен плат, захвърлен до отвора в стената. Сигурно обувките са останали на улицата, там, където я е заловил, преди да я довлече тук. Навярно се е озовала тук, замаяна от удар, а може да е била в съзнание, борейки се до края. Кърпата в устата и завързаните ръце могат да означават последното, макар че може да са и само допълнителна предпазна мярка на убиеца за в случай, че камшичните удари я върнат преждевременно в съзнание. Дано да не се е случило така и момичето да е било в безсъзнание през цялото време. Петнайсет години, казва си той, като доближава още фенера към мъртвата и клекнал, изучава лицето с полуотворени, стъклени очи, вперени в пустотата на смъртта. Смазана безжалостно, като добиче, до смърт.

Комисарят става, вдига лице и гледа черното небе над двора на замъка. На места тъмни облаци закриват луната и повечето звезди, но тук-там примигва ледено някоя и друга самотна звезда, което сякаш регистрира там горе студа на нощта. Захапал незапалена пура, Рохелио Тисон остава известно време неподвижен, отправил поглед нависоко. После отива, светейки си с фенера, до отвора в стената и подава светлината на нощните пазачи.

— Някой да потърси обувките на това злочесто момиче. Би трябвало да са някъде наоколо.

Ефрейторът примигва неразбиращо.

— Обувките ли, сеньор комисар?

— Да, мамка му. Обувките. Да не говоря на китайски?! Хайде, размърдайте се.

Излиза на улица „Силенсио“ и поглежда на едната и на другата страна, преди да тръгне надясно. На ъгъла с „Месон Нуево“ е запалена улична лампа и жълтеникавата й светлина дава възможност да се различи в края на улица „Бланкос“ разрушената арка на Гуардиамаринас, прилепена към северната стена на замъка, която води към улица „Сан Хуан де Диос“. Тисон надниква през арката и оглежда малкото, което може да се види в мрака. В далечината, наляво, има други улични лампи, запалени на площада „Аюнтамиенто“. Влажният морски бриз — Атлантикът се намира само на няколко крачки, в противоположния край на улицата, — го кара да нахлупи по-ниско шапката си и да вдигне яката на редингота си.

Останал неподвижен за миг, комисарят отстъпва малко назад под арката, драска клечка в стената и се кани да запали пурата, която е все още в устата му. Внезапно, с огънчето, скрито в шепата, той размисля и загася кибритената клечка. За онова, което търси, ако то наистина съществува, му е необходимо свободно от дим обоняние, а сетивата му трябва да са нащрек. Така че прибира пурата в табакерата и тръгва бавно по улица „Силенсио“, много бдително и предпазливо, като ловец, дебнещ за всяко усещане или шум, които би доловил в мрачното безмълвие на града, през сухия шум на стъпките си. Не е сигурен какво търси. Може би пустота. Или мирис. А може би някой повей на вятъра или неговото неочаквано отсъствие.

Опитва се да изчисли къде и кога ще падне следващата бомба.

[1] sacatrapos (исп.) — шомпол. — Б.пр. ↑

[2] Gazeta de la Regencia (исп.) — Вестник на регенството. — Б.р. ↑

[3] El Censor General (исп.) — Водещ критик. — Б.р. ↑

[4] т.е. бежанците и местното население. В „Енеида“ Вергилий нарича „тирийци“ гражданите на Картаген, чиято митична царица Дидона приема в града си спасилия се от опустошаването на Троя Еней заедно с последвалите го троянци. — Б.р. ↑

[5] Единица за дължина — 0,1 морска миля (185,2 м). — Б.р. ↑

[6] silencio (исп.) — тишина, мълчание. — Б.пр. ↑

13.

Отвъд бялата мраморна фасада с надпис „Кафене Корео“, изписан с черни букви и широко отворената врата, встрани от двете арки, водещи към вътрешния двор ограден с колони, комисарят Тисон и учителят Барул току-що са завършили втората партия шах. Над квадратчетата на дъската бавно заглъхва шумът на оръжията: белият цар — полицаят играе с белите, — е притиснат безмилостно от коня и дамата на противника. Няколко позиции по-далеч, две пешки се гледат очи в очи, блокирайки взаимно ходовете си. Тисон ближе раните си, но разговорът върви в друга посока. Говорят за онова, което се развива на друга шахматна дъска.

— Падна там, учителю. Пет часа по-късно. На ъгъла на улица „Силенсио“, точно срещу арката на Гуардиамаринас… На трийсет стъпки по права линия от двора на замъка, където беше открито момичето.

Иполито Барул слуша внимателно и чисти очилата си с кърпичката. Седят на обичайната маса, облегалката на стола на Тисон е подпряна на стената, той е опънал крака под масата. Пред двамата има малки чашки с кафе, и други с вода, между извадените от игра фигури.

— На това място падна бомба — добавя комисарят. — Както и при параклиса „Дивина Пастора“. Но на предишното — не. На улица „Лаурел“ загина едно момиче, но никаква бомба не стигна дотам, нито преди, нито след това. Това малко разваля нещата. Обърква ги.

— Не виждам защо — възразява учителят. — Може би само доказва, че убиецът също прави грешки… Че дори неговият метод, или както там го наречем, не е съвършен.

— Но има места…

Тисон млъква неуверено. Другият го гледа с очакване.

— Има определени места — добавя полицаят след колебание. — Забелязал съм го. Места, където условията са други.

Барул кима замислено. След разгрома на шахматната дъска, конското му лице отново е придобило любезно изражение. Вече не прилича на безжалостния противник, който преди пет минути би обсипал Тисон с ужасни обиди — проклет да сте, сеньор комисар, ще ви изтръгна черния дроб и прочее, — движейки фигурите с убийствена ярост.

— Разбирам — казва той. — И не за първи път споделяте това с мен… От колко време се е загнездила в главата ви тази мисъл? От седмици?

— От месеци. И с всеки изминал ден се убеждавам все повече, че съм прав.

Другият клати глава, разтърсвайки гъстата си сива коса. После наглася грижливо очилата си.

— Може да стане като с „Аякс“ — подхвърля той. — Или като с шпионина, когото задържахте… Вие се вманиачавате и това замъглява ума ви. Мнимите знаци водят до погрешни заключения. Подходът не е научен… Подхожда по-скоро за някой романист. Може би имате прекалено развито въображение, за да бъдете добър полицай.

— Твърде късно е да си сменям професията.

Барул отвръща на думите му с бърза, съучастническа усмивка. После учителят посочва дъската. Има една част от вас, която добре познавам, казва той. Разгръщате я тук. И се съмнявам, че думата въображение е подходяща за случая. По-скоро обратното. Имате добра интуиция, когато играете на шах. Умеете да предвиждате нещата. Всъщност съвсем не се държите като съчинител на романи, когато седите тук, срещу мен. Не сте от съперниците, които се увличат от красиви, но глупави ходове, ставайки лесна жертва на противника.

— Затова и се наслаждавам, когато играя с вас — казва той в заключение. — Оставяте се да ви победя методично.

Тисон пали пура, чийто дим се смесва с онзи, който вече се стели наоколо, изпълвайки плътно пространството под остъкления покрив, през който се процежда следобедната светлина, осветяваща и балюстрадата на горния етаж. После се озърта подозрително, за да се убеди, че думите му няма да достигнат до недискретни уши. Както винаги, многобройни посетители заемат масите, креслата и дървените и плетени столове, подредени из двора. Пако Селис, собственикът, следи зорко за всичко от вратата на кухнята, а сервитьорите с бели престилки кръстосват с кани с кафе, шоколад и вода. Седнали на една маса наблизо, четирима мъже четат мълчаливо вестници — единият от тях е духовник. Тяхната близост не притеснява полицая: това са академици, членове на Испанската академия, които, избягали от Мадрид, са потърсили убежище в Кадис. Познава ги по физиономия, защото са чести посетители на „Корео“. Свещеникът, дон Хоакин Лоренсо Виянуева, също е и депутат на Валенсия в кортесите, активен конституционалист и въпреки тонзурата на главата му, либералните идеи не са му чужди. Сред останалите е дон Диего Клеменсин: над петдесетгодишен ерудит, който сега си вади хляба, като пише за правителствения вестник, „Гасета де ла Рехенсия“.

— Има такива места — настоява Тисон, сигурен в себе си. — Особени места.

Умните очи на Иполито Барул го гледат внимателно изпод леко притворените клепачи, умалени от стъклата на очилата.

— Места, казвате.

— Да.

— Добре. Това всъщност не е чак толкова безсмислено.

Явлението може да има научна основа, обяснява учителят. Видни учени са споменавали някога за подобно нещо. Работата е там, че изучаването на климата и атмосферните явления е наука, изобилстваща с неясноти, сравнима с оптиката или с астрономията. Но няма съмнение, че съществуват атмосферни явления, специфични за конкретни места. Слънчевата топлина, например, въздейства на повърхността на земята и на близкия до нея въздух, и тези колебания в температурата могат да повлияят на много неща, включително на зараждането на бури на определени места.

— Сравнението с бурите ми се струва подходящо — додава той. — Поредица от условия, свързани с температурата, ветровете, атмосферното налягане, се съчетават, за да предизвикат конкретна ситуация в конкретен момент. А тя предизвиква дъждовете, светкавиците…

Изброявайки, Барул поставя пръст — с пожълтял от никотина нокът, — на различни квадратчета на шахматната дъска, която е пред него. Рохелио Тисон, който слуша много внимателно, отделя гърба си от стената. Оглежда хората наоколо, които изпълват кафенето. После снижава глас.

— Нима искате да ми кажете, че по същия начин могат да доведат до убийство или до падането на бомба?… Или до двете неща наведнъж?

— Не казвам нищо. Но би могло да е така. Възможно е всичко, докато не бъде доказано обратното. Съвременната наука всеки ден ни изненадва с нови открития. Границите на познанието са неведоми.

Той повдига вежди, сякаш отхвърляйки лична ангажираност. После приближава ръка до дима, издигащ се в права линия от края на пурата, която Тисон държи между пръстите си, махва с ръка да го пропъди, а после чака кръгчетата и спиралите да се превърнат отново в права линия. Вятърът, например, добавя той. Въздух в движение. Комисарят е споменавал за него и за промените му в конкретни точки на града. Скорошни проучвания на вятъра позволяват да се допусне например, че дневният бриз прави пълно завъртане по часовниковата стрелка в северното полукълбо и в обратната посока в южното. Това би позволило да се установи постоянна връзка между бризовете, конкретни участъци, атмосферното налягане и силата на ветровете. Съчетание на постоянни и периодични фактори с други, които са моментни, без позната периодичност и от локално естество. При натрупване на определени обстоятелства се стига до определени резултати. Следи ли Тисон мисълта му?

— Опитвам се — отвръща полицаят.

Барул вади табакерата от джоба на старомодния си сюртук и си играе с нея, без да я отваря.

— Ако се придържаме към вашата хипотеза, нищо не би било невъзможно в град като нашия. Кадис е като кораб сред морето, на пътя на всички ветрове. Дори улиците и къщите се строят така, че да им се противопоставят, да ги направляват и да се преборят с тях. Вие споменахте ветрове, звуци… Дори миризми… Всичко това съществува във въздуха. В атмосферата.

Полицаят гледа отново излезлите от игра фигури. Накрая, замислен, взема белия цар и го поставя редом с тях.

— Ще бъде много интересно, ако седем убийства на млади жени в крайна сметка се окажат последица от атмосферни явления…

— Защо не? Доказано е, че определени ветрове, в зависимост от тяхната сухота и температура, въздействат пряко на настроението, като активират темперамента. Лудостта и престъпленията са по-чести на места, подложени на тяхното постоянно или периодично въздействие… Малко знаем за най-тъмните дълбини на човешката душа.

Учителят е отворил табакерата си, смръква щипка енфие и кихва тихо, с наслада.

— Всичко това, разбира се, е много мъгляво — добавя той, отръсквайки трошици енфие от жилетката си. — Аз не съм учен. Но всеки всеобщ природен закон е приложим и към най-дребните ситуации… Това, което е валидно за един континент или океан, би могло да важи и за една улица в Кадис.

Сега Тисон е този, който поставя пръст на шахматната дъска: там, където е стоял победеният цар.

— Нека си представим тогава — предлага той, — че съществуват конкретни места, географски точки, в които периодите на въздействие на физичните явления съхраняват някаква връзка помежду си или се съчетават по начин, различен от онзи на други места…

Замълчава по средата на думите си, подканяйки Барул да довърши мисълта. Последният, който отново върти табакерата в пръстите си, обръща глава настрани и оглежда хората в двора. Размишлява. Един сервитьор се приближава услужливо, като смята, че го викат, но Тисон го отпраща с поглед.

— Е, добре — отговаря Барул, след като е поразсъждавал още малко. — Няма да сме първите, замислили се над тези неща. Преди почти два века Декарт е възприемал света като plenum: стабилна съвкупност, създадена или състояща се от фина материя, в чиято вътрешност има малки кухини или вихри. Подобно на клетки на медна пита, а около тях се върти материята.

— Повторете това, дон Иполито. Бавно.

Другият прибира табакерата. Поглежда полицая, после пак свежда поглед към шахматната дъска.

— Не мога да ви кажа много повече от това. Става дума за места, чиито физически свойства ги отличават от останалите. Вихри, така наричат тези места.

— Вихър ли?

— Да. В сравнение с необятността на вселената, би ставало дума за микроскопично малки места, където се случват разни неща… Или не се случват. Или пък се случват по различен начин.

Мълчание. Барул сякаш размишлява над собствените си думи, откривайки неподозирани перспективи в тях. Накрая извива устни в умислена усмивка, която показва големите му конски зъби.

— Различни места, които влияят на света — казва той в заключение. — На хората, на предметите, на движението на планетите…

Не довършва, сякаш не се осмелява да продължи. Тисон, който си е дръпнал от пурата, я изважда от устата си.

— На живота и на смъртта?… На траекторията на бомбите?

Сега учителят го гледа притеснено, с вид на човек, който е стигнал прекалено далеч. Или се опасява, че го е направил.

— Вижте, сеньор комисар. Не си изграждайте големи илюзии въз основа на думите ми. Трябва ви някой истински учен… Аз съм само човек, който обича да чете. Запознал се от любопитство с това-онова. Говоря по памет и най-вероятно с грешки. В Кадис несъмнено има…

— Отговорете на въпроса ми, моля.

Това „моля“ като че ли изненадва учителя. Може би за първи път чува тази дума от устата на Рохелио Тисон. Последният също не си спомня да я е произнасял искрено от години. А може би и никога.

— Не, това не е абсурд — казва учителят. — Декарт твърди, че вселената е направена от безкрайна съвкупност от вихри, под чието въздействие се движат частиците материя в нея… Нютон оспорва по-късно тази концепция за нещата с идеята си за силите, които действат от разстояние, посредством празното пространство, но не успява да я опровергае напълно, вероятно защото е бил прекалено добър учен, за да повярва сляпо в собствената си теория… Накрая математикът Ойлер, опитвайки се да обясни движенията на планетите в съгласие с физиката на Нютон, реабилитира отчасти Декарт на този терен, като се обявява в подкрепа на старите картезиански вихри… Следите ли мисълта ми?

— Да. С известно затруднение.

— Четете на френски, нали?

— Справям се.

— Има една книга, която мога да ви заема: „Retires a une Princesse d Allemagne sur divers sujets de Physique е de Philosophic.“. Това са писмата на Ойлер до племенницата на пруския крал Фридрих Велики, която много се е интересувала от тези въпроси. Там той излага в подробности, по достъпен за хора като нас начин, теорията за тези вихри, за които ви говоря… Имате ли желание за още една партия, сеньор комисар?

На Тисон му е трудно да схване за каква партия говори събеседникът му, докато накрая си дава сметка, че другият му сочи шахматната дъска.

— Не, благодаря. Достатъчно ме разгромихте за днес.

— Както желаете.

Полицаят гледа правото стълбче на дима, който се издига над пурата му. Накрая размахва леко пръсти и димът се превръща в плавни спирали. Прави, криви и параболи, мисли си той. Спирали от въздух, от дим и олово, а Кадис е като шахматна дъска…

— Особени места, на които се случват или не се случват разни неща — казва той на глас.

— Именно — Барул, който прибира шахматните фигури, се спира и му хвърля бърз поглед. — И които въздействат на всичко наоколо.

Мълчание, в което ясно се чува тракането на фигурите от чимшир и абаносово дърво, поставяни в кутията. Шумът от разговори е прекъсван от потракването на топките от слонова кост, идващ откъм билярдната зала.

— Така или иначе, сеньор комисар, не ви съветвам да приемате това дословно… Едно нещо са теориите, а друго — действителността. Както ви казах, дори великите учени се съмняват в собствените си заключения.

Тисон отново изпъва крака под масата. Пак се отпуска назад и опира гръб на облегалката на стола, опряна в стената.

— Дори да е така — разсъждава той на глас, — това е само половината от проблема. Остава да се установи по какъв начин убиецът може да узнава за тези точки или вихри в земната атмосфера, да отгатва свойствата им и да действа съобразно тях, предвиждайки резултата на онова, което може да се случи там… Като запълва това пространство присъща на него материя.

— Питате ме дали едно убийство или падането на една бомба могат да се приемат като физически явления, също така естествени като дъжда или торнадото?

— Или мерзката природа на човека?

— За Бога!

— Вие сам казвате понякога, че Природата не понася празнотата.

Учителят, който е приключил с прибирането на фигурите и затваря капака на кутията, поглежда Тисон почти учудено. После започва да си вее с шапката като с ветрило.

— Уф… Не е хубаво невежи като нас да навлизат в такива дълбоки води, приятелю мой… Опасявам се, че затъваме прекалено във въображаемото, връщаме се към съчинителството. А това граничи с глупостта.

— Имаме реална основа.

— И това е под въпрос — дали основата е реална. Въображението, пришпорвано от нуждата, мъката или каквото и да било там, може да ни изиграе лоши шеги. И вие го знаете.

Тисон удря по масата. Не много силно, но достатъчно, за да потреперят чашите и лъжичките. На съседната маса академиците вдигат очи от вестниците си и го поглеждат осъдително.

— Аз съм се озовавал в тези вихри, учителю. Усетил съм ги. Има точки, в които… Не зная… Конкретни места в града, където всичко се променя по почти неуловим начин: свойствата на въздуха, звука, миризмата…

— И температурата ли?

— Не бих могъл да кажа.

— Тогава би трябвало да се организира научна експедиция по правилата, снабдена с всичко необходимо. Барометри, термометри… Разбирате ме… Това е както, ако сме решили да измерим градуса на меридиана.

Произнася тези думи с усмивка, на шега. Или поне така изглежда. Тисон го гледа много сериозно, без да каже нищо. В погледа му се крие въпрос. Двамата мъже се гледат известно време един друг, накрая учителят наглася по-добре очилата си и съучастническата му усмивка става по-широка.

— Нелепи ловци на вихри… Защо не?

Светлината на следобеда гасне в дома на улица „Балуарте“. Настъпва часът, когато меланхолично златисто сияние с оттенък на карамел озарява залива, врабчетата се сгушват за сън под наблюдателните кули на града, а чайките отлитат към плажовете на Чиклана. Когато Лолита Палма излиза от кабинета, качва се по стълбите и тръгва по остъклената галерия на първия етаж, тази последна светлина вече се стапя в правоъгълния отрязък небе над двора, а първите сенки лягат край мраморния отвор на кладенеца, сред арките и саксиите с папрати и цветя. Лолита е работила целия следобед с пълномощника Молина и един писар, опитвайки се да спаси каквото е възможно от една несполучлива сделка: от Балтимор са пристигнали 1100 фанеги предполагаемо чисто пшенично брашно, което всъщност се оказва смесено с царевично брашно. Прекарала е сутринта в преглеждане на проби — под въздействието на азотна киселина и калиев карбонат в брашното се появяват жълти бучици, които издават примесите, — а през останалата част на деня е писала писма до търговските агенти, банките и северноамериканския си търговски партньор. Всичко това е много неприятно. Финансова загуба от една страна, и съпътстващият я спад на доверието към „Палма и синове“ у получателите на стоката, които сега ще трябва да чакат пристигането на нов товар или да се примирят с наличния.

Минавайки покрай вратата на дневната, тя забелязва огънчето на пура и нечий силует, седнал на турския диван, очертаващ се в последната дневна светлина, влизаща през двата балкона, които гледат към улицата.

— Още ли си тук?

— Искаше ми се да изпуша спокойно една пура. Знаеш, че майка ти не понася дима.

Братовчедът Тоньо не помръдва. Тъмният му фрак едва се отгатва в оскъдната светлина на залеза. Само светлото петно на жилетката и вратовръзката изпъкват в полумрака, под червеникавото огънче на пурата. Жаравата в поставения наблизо малък мангал ухае на лавандула и затопля помещението; на нейната светлина се виждат очертанията на палто, цилиндър и бастун, сложени на един стол.

— Можеше да помолиш да ти запалят камината.

— Не си струва. Тръгвам си веднага… Мари Пас донесе мангала.

— Ще останеш ли за вечеря?

— Не, наистина. Благодаря. Допушвам пурата и си отивам.

Той се пораздвижва, докато говори. Стъклата на очилата му отразяват блясъка на мангала, който просветва и в стъклото на чашата, която държи в ръка. Братовчедът Тоньо е прекарал половината следобед в стаята на майката на Лолита, както винаги, когато доня Мануела Угарте няма настроение да се надигне от леглото. В такива случаи, след като прекара малко време с братовчедката, той прави компания на леля си, като разговарят, играе с нея на карти или й чете нещо.

— Майка ти изглеждаше много добре. Почти се разсмя на няколко анекдота… Прочетох й и двайсет и пет страници от „Хуанита или природна щедрост“[1]. Голям роман, братовчедке. Почти се разплаках.

Лолита Палма е прибрала полите си, за да седне до него на дивана. Братовчедът се дръпва малко, за да й направи място. До нея достига мирис на тютюн и коняк.

— Съжалявам, че съм пропуснала това. Майка ми да се смее, а ти да плачеш… Направо сте за „Диарио Меркантил“.

— Слушай, истина е. Кълна се в бъчвата на Педро Хименес от кръчмата срещу нас. Да не я видя повече, ако лъжа.

— Майка ми ли?

— Не. Бъчвата.

Лолита прихва. После го потупва леко по ръката, намирайки я пипнешком.

— Ти си глупав пияница.

— А ти си хубава вещица… От малка си такава.

— Хубава? Не говори глупости.

— Не. Вещица, искам да кажа… Омайна вещица.

Братовчедът Тоньо се смее и червеният край на пурата му потрепва. Семейство Палма са единствените му роднини. Ежедневната му визита е привичка, превърнала се в традиция още по времето, когато е идвал, придружавайки майка си. След като майка му почина преди време, синът продължава да идва сам. Влиза и излиза тук като у дома си: а домът му е триетажен, на улица „Вероника“, и той живее там само с един прислужник. Що се отнася до останалото, рентите му от Хавана пристигат редовно. Това му позволява да поддържа ленивия ритъм на ежедневието си: в леглото до дванайсет, бръснар в дванайсет и половина, втора закуска на горния етаж на кафене „Аполо“, после вестници и сиеста в едно кресло на долния етаж, посещение в дома на семейство Палма в късния следобед, лека вечеря и вечерна среща с приятели в кафене „Каденас“, завършваща понякога с игра на карти. Тринайсетте часа непробуден сън заличават почти напълно ефекта от двете бутилки бяло вино и различните ликьори, които поглъща ежедневно: няма нито един бял косъм в косата му, вече започнала да оредява, копчетата на двуредните му жилетки удържат очевидната, но не прекалена издутина на корема, а неизменното му добро настроение успява да пропъди раздразнителността — естествена последица от увреждането на черния му дроб, който Лолита подозира, че по размери и състав наподобява два фунта френски пастет с порто. Когато тя мило го упреква, той настоява, че е по-добре да свърши на крак, с чаша в ръка, смеейки се, заобиколен от приятели, отколкото да се превърне в досаден и кисел старец, прекарващ времето си на колене. А сега ми сипи още една чаша, момиче. Ако не възразяваш.

— За какво мислеше, братовчеде?

Той мълчи, станал неочаквано сериозен. В полумрака проблясва двукратно огънчето в края на пурата му.

— Спомнях си разни работи.

— Например…?

Мъжът отново не отговаря веднага.

— За нас двамата — казва накрая. — Когато бяхме малки. Как тичахме между мебелите. Ти играеше горе, на терасата… Качваше се на кулата с далекогледа, който никога не ми даваше, макар че аз бях по-голям. Или може би заради това. Помня плитките ти… и твоите маниери на мъдро мишле.

Лолита Палма бавно кима, съзнавайки, че братовчед й не може да я види. Онези деца са много далеч, мисли си жената. Тя, той, другите. Останали са да се скитат из един невъзможен рай, забранен им от здравия разум и хода на годините. Там някъде е и онова момиченце, което следеше корабите с бели платна от кулата на къщата.

— Ще дойдеш ли вдругиден с мен на театър? — казва тя с изкуствено оживление. — С Кура Вилчес и мъжа й. Представят „Врабче в ръката или орел в небето“[2] и някакъв фарс за войника Поенко.

— Четох в „Ел Консисо“. Ще дойда да те взема, в пълния си блясък.

— Гледай видът ти да не е толкова небрежен, ако може.

— Срам ли те е от мен?

— Не. Но ако изчеткаш и изгладиш дрехите си, ще бъдеш много по-представителен.

— Нараняваш суетата ми, братовчедке… Нима не ти харесват моите жилетки, шити по последна мода в „Бордадор“ в Мадрид?

— Повече ми харесват без пепел от пури по тях.

— Голяма харпия си.

— А ти си тромав дебеланко.

Дневната е почти тъмна, светят единствено огънчето на пурата и жарта в мангала. Стъклените правоъгълници на двата балкона се открояват в мрака с меко виолетово сияние. Лолита чува как братовчедът си налива още коняк от една бутилка, която навярно му е под ръка. Двамата остават да седят смълчани, в очакване на момента, когато стаята изцяло ще потъне в мрак. Накрая тя става от дивана, намира пипнешком една кибритена кутия и газената лампа, която е върху скрина, вдига стъкленото кълбо и запалва фитила. Светлината озарява картините по стените, махагоновите мебели, вазите с изкуствени цветя.

— Не вдигай много пламъка — казва братовчедът Тоньо. — Така е добре.

Лолита завърта колелцето на фитила, докато пламъкът стане възможно най-малък и само един слаб, червеникав отблясък очертава контурите на мебели и предмети. Братовчедът продължава да пуши неподвижен на дивана, с чаша в ръка и лице, скрито в сенките.

— Преди малко си мислех — казва той — за онези следобеди, когато идвахме тук на гости и майка ми, твоята майка и всички наши стари лели, далечни братовчедки и останали роднини, облечени в черно, пиеха шоколад точно тук или долу в двора… Спомняш ли си?

Лолита отново кима и се връща на дивана.

— Разбира се. В сравнение с онова време пейзажът много се е обезлюдил.

— А нашите лета в Чиклана?… Катерехме се по дърветата да берем плодове и играехме в градината на лунна светлина. С Кари и Франсиско де Паула… Завиждах ви за страхотните играчки, които баща ти ви подаряваше. Веднъж реших да открадна едно войниче, но ме хванаха.

— Спомням си. Добре те натупаха.

— Умирах от срам и дълго време не можех да ви погледна в очите — следва дълго, замислено мълчание. — И завинаги приключих с престъпния живот…

Той продължава да мълчи. Мълчанието е странно, неочаквано тягостно. Несвойствено за характера му. Лолита Палма взема ръката му, но тя остава отпусната, не отговаря на приятелското й стискане. Ръката му е студена, установява тя учудена. После той я отдръпва уж случайно.

— Ти никога не си обичала да си играеш с къщички и кукли… Предпочиташе тенекиените саби, оловните войници и дървените кораби на брат си…

Този път мълчанието е много дълго. Прекалено. Лолита отгатва какво ще каже братовчед й, а той долавя без съмнение, че тя отгатва.

— Често си спомням за Пакито[3] — прошепва той най-после.

— Аз също.

— Предполагам, че смъртта му промени живота ти. Понякога се питам какво би правила сега, ако…

Огънчето на пурата угасва, докато братовчедът смачква угарката в пепелника много старателно.

— Е, добре — заключава той вече с различен тон. — Истината е, че не си те представям омъжена като Кари.

Лолита се усмихва на себе си в мрака.

— Тя е друго нещо — отбелязва тя меко.

Братовчедът Тоньо се съгласява. Смее се сухо, тихичко. Това не е обичайният му смях, звучен и силен. Оставаме сами, казва той. Ти и аз. Също като Кадис. После млъква.

— Как се казваше онова момче?… Манфреди ли?

— Да. Мигел Манфреди.

— Това също промени живота ти.

— Никога не се знае, братовчеде.

Сега той се разсмива силно, възвръщайки обичайното си добро настроение.

— Работата е там, че тук сме ти и аз: последният Карденал и последната Палма… Непоправим стар ерген и жена, която няма да се задоми. Като Кадис, казвам ти.

— Как можеш да си толкова безсърдечен и груб?

— Става с практика, момиче. С помощта на годините, с повечко лозов еликсир и много практика.

Лолита знае — невинаги е било сигурно, че братовчедът Тоньо ще остане стар ерген. Дълго време, в младостта си, той обичаше една дама от Кадис на име Консуело Карвахал: красива жена, много ухажвана и крайно високомерна. За тази любов братовчедът беше готов на всичко, подчиняваше се на всеки неин каприз. Но тя не беше добър човек, обожаваше да се прави на belle dame sans merci[4] за сметка на Тоньо Карденал. В продължение на немалко време, без да потъпква напълно надеждите му, тя се оставяше да бъде обичана. Перчеше се, както човек се перчи с усърден прислужник, с обожанието на този висок, слаб и забавен мъж, над когото властваше като императрица, подлагайки го на всякакви унижения в очите на обществото, на които той се подчиняваше с неизменното си добро настроение и великодушна, кучешка преданост. Продължи да я обича дори когато тя се омъжи за друг.

— Защо не замина за Америка?… След сватбата на Консуело се канеше да го направиш.

Братовчедът Тоньо стои все така мълчалив и неподвижен в слабия отблясък на лампата. Лолита е единственият човек, пред когото понякога споменава жената, която прекърши живота му. Винаги без злост, без гняв. С едва доловима тъга на губещ, примирен със съдбата си.

— Домързя ме — прошепва той накрая. — Нали знаеш, аз съм си такъв.

Последните думи произнася с различен тон, по-лековат и безгрижен, като същевременно си налива още коняк. Освен това, добавя той по-оживено, имам нужда от този град. Дори с французите отсреща, тук се живее като в оазис на спокойствие. Правите, тесни улици, сякаш начертани с линия, ту перпендикулярни една спрямо друга, ту пресичащи се под ъгъл, сякаш крият нещо в пустите си ъгли. А е достатъчно само да свиеш зад някой ъгъл, и тогава тази тишина и пустота, почти навяващи тъга, отстъпват място на шум и оживление.

— Знаеш ли — заключава той — какво най-много ми харесва в Кадис?

— Разбира се. Ликьорът в кафенетата и виното в магазините на планинците.

— Това също. Но онова, което наистина най-много ми харесва е, че улиците миришат като трюм на платноход, на осолена риба, канела и кафе… Мирисът на нашето детство, братовчедке. На нашата носталгия… И най-вече обичам тези улици с табели, на които е нарисуван кораб върху зелено или синьо море, а отгоре виси най-хубавият надпис на света: „Склад за колониални и задморски стоки“.

— Ти си поет, братовчеде — смее се Лолита. — Винаги съм ти го казвала.

Градската експедиция се оказва пълен провал. Рохелио Тисон и Иполито Барул са прекарали деня в обиколки из Кадис, опитвайки се да проумеят скрития план от онази различна карта на града, която тревожи въображението на комисаря. Излезли са рано, придружавани от помощника Кадалсо, който носи екипировката според съветите на учителя: барометър „Спенсър“ с разумен размер, термометър „Мение“, подробен план на града и малък преносим компас. Започват с околностите на Пуерта де Тиера, където преди повече от година е било открито първото момиче. После отиват с кабриолет до странноприемницата на Кохо и се връщат в града, с карта в ръка, следейки бдително за всеки възможен знак, като строго следват останалата част от маршрута: улиците „Амоладорес“, „Виенто“, „Лаурел“, „Паскин“, „Силенсио“. И навсякъде процедурата е една и съща: ситуиране на мястото върху картата, съотнасяне спрямо посоките на света и позицията на френската батарея на Кабесуела, проучване на близките сгради, на възможните ъгли на въздушните течения и на всяка друга полезна или значима подробност. Тисон включително е взел дори сводките на флотските метеорологични служби от дните, в които са били убити момичетата. И докато комисарят кръстосва насам-натам, съсредоточен като хрътка, душеща следите на убягваща й плячка, а Кадалсо го следи отдалече с предан поглед и внимава да не пропусне някоя негова заповед, Барул съпоставя споменатите данни с температурата и атмосферното налягане в момента, като търси възможни значими изменения на различните места. Резултатите са отчайващи: с изключение на факта, че в шестте точки духаше умерен източен вятър и налягането беше относително ниско, няма никакъв общ модел или поне е невъзможно да бъде установен. На посетените места не се забелязва никаква аномалия. Само в две точки стрелката на компаса показа значителни отклонения, но в единия случай, на улица „Амоладорес“, те бяха обяснени с близостта на един склад за старо желязо. Що се отнася до останалото, експедицията не помогна с нищо важно. Ако съществуват точки, където условията са различни, то за това няма видими признаци. Невъзможно е да се локализират.

— Боя се, че усещанията ви са прекалено индивидуални, сеньор комисар.

— Искате да кажете, че си измислям, така ли?

— Не. Казвам, че с ограничените средства, с които разполагаме, вашите подозрения не могат да намерят физическо потвърждение.

Пуснали са Кадалсо да си върви, натоварен с инструментите, и сега правят оскъдната равносметка на деня, вървейки покрай оградата на манастира „Дескалсос“, към площад „Сан Антонио“ с намерение да хапнат по една тортиля в гостилницата на улица „Веедор“. В този участък на улицата се разминават с малко хора: уличен продавач на контрабандни хавански пури, — който се отдръпва бързо и благоразумно, щом разпознава Тисон, — и един майстор на махагонови мебели, който работи пред вратата на работилницата си. Иполито Барул носи двувърха шапка, кривната назад и настрани, черен плащ на раменете, отворен старовремски сюртук и е затъкнал палци в джобовете на жилетката си. До него, в дяволски лошо настроение, Тисон поклаща бастуна си и се взира в земята пред върха на ботушите си.

— Би трябвало — продължава Барул — да може да се сравнят условията на всяко място в точния момент на убийствата и падането на бомбите… Да се види дали има други константи извън не говорещите нищо данни за източния вятър и ниското налягане, и да се систематизират въпросните места в съответствие с налягането, температурата, посоката и силата на вятъра, с часа и всички странични фактори, които ни хрумнат, за да се открие връзка между тях… Не е по силите на съвременната наука да създаде картата, която вие търсите. Още по-малко пък за нас с нашите скромни средства.

Рохелио Тисон не се предава. Макар и потиснат от очевидното, той държи на идеята си. Доловил е тези усещания, настоява той. Фините промени в плътността на въздуха, в температурата. Дори миризмата е била различна. Сякаш се е намирал под стъклен похлупак, съхраняващ абсолютна пустота.

— Аз не усетих нищо подобно, сеньор комисар. Видях ви да търсите цял ден напразно и да ругаете тихичко.

— Вероятно моментът не е бил подходящ — допуска мрачно Тисон. — Може да става дума за нещо временно, подвластно на определени обстоятелства… Което възниква в моменти, подходящи за престъпление и за падане на бомба.

— Допускам всякаква възможност. Но признайте, че погледната сериозно, научно, вашата позиция е много проблематична. — Барул се отдръпва настрани, за да направи път на една жена, водеща дете за ръката… — Четете ли книгата на Ойлер, която ви дадох?

— Да. Но не съм напреднал много. И не съжалявам. Бих могъл да се вкарам в нова задънена улица, като с вашия превод на „Аякс“.

— Може би в това е проблемът… Изобилието на теории води до прекалено развихряне на въображението. И обратното. Максималното, което можем да установим е, че има места в този град, където съществуват сходни условия по отношение на температура, вятър и прочее. Или на тяхното отсъствие… И че тези места биха могли да упражняват някакъв вид магнетизъм или привличане от разстояние с двояк характер: привличат бомби, които избухват, и подтикват един убиец към действие.

— Е, не е малко — казва Тисон.

— Но нямаме нито едно доказателство. Както и нищо, което да свързва избухването на френските бомби с убийствата.

Полицаят клати упорито глава.

— Не е случайност, дон Иполито.

— Така да е. Но ми го докажете.

Спрели са се близо до манастира, на малкия площад, образуван от разширението на улица „Компания“. Магазините и сергиите с цветя са отворени. Безделници се разхождат между пресечките на „Вестуарио“ и „Карне“ или се тълпят около четирите бъчви, служещи за маси, поставени при входа на кръчмата „Андалусия“. Търкаляйки се в прахта пред магазина за ножове на Серафин, половин дузина хлапета с мръсни колене, въоръжени с дървени и тръстикови саби, играят на испанци и французи. Пленници не вземат, пощада няма.

— Всичко си е наред и с учените книги, и с теориите, и с въображението — настоява Рохелио Тисон. — Наричайте ги вихри, особени точки или както искате. Истината е, че те са там… Или че бяха там. Аз самият ги усетих. Казах ви вече, това напомня на усещане при шахматна партия… Също както когато, в определени моменти, вие едва докосвате някоя фигура, още преди да я преместите и да сте сигурен към какво се стремите, а аз предчувствам неизбежността на разгрома.

Барул вдига рамене — по-скоро разсъдливо, отколкото скептично.

— Днес усещанията ви се провалят, както видяхме. Вашият Sentiment du fer[5], както казват фехтувачите.

— Така е. Но зная, че съм прав.

След като остава за миг на място, Барул тръгва отново. След няколко крачки се спира и чака Тисон да се присъедини към него. Полицаят върви бавно, със смръщени вежди и гледа в земята, както преди. В живота си е имал и по-оптимистични моменти. Не толкова мъчителни. Учителят го изчаква да стигне до него, преди да заговори отново.

— Така или иначе, ако дадем воля на въображението си… Минавало ли ви е през ума, че вероятно долавяте тези усещания, защото имате известна близост с чувствителността на убиеца?

Тисон го гледа недоверчиво. Три секунди. Не се шегувайте с мен, учителю, изсумтява той после. При това в тези часове на деня. Но другият не се предава. Може пък да съществува някакво съзвучие, настоява той. Което обяснява лекотата, с която убиецът улавя тези точни изменения, които търси комисарят. В крайна сметка съществуват хора, които поради особената си чувствителност имат пророчески сънища и частични видения за бъдещето. Да не говорим за животните, които предчувстват земетресения или природни бедствия, преди те да се случат. Човешкото същество притежава и интуиция, предполага учителят. Вероятно остатъчна, атрофирала с течение на вековете. Но винаги съществуват изключителни индивиди. Затова убиецът навярно има могъща способност да предчувства. В началото е бил привличан от същите сили и условия, които са ставали причина бомбите да падат не къде да е, а именно на тези места. После, благодарение на практиката, сетивата му са станали по-чувствителни и накрая е можел да ги изпреварва с действията си.

— Изключително същество, както казах и преди — завършва Барул.

Тисон пухти раздразнен.

— Изключителен мръсник, искате да кажете.

— Може би. Навярно от онези, които, парафразирайки Д’Аламбер, бихме класифицирали като опасни и загадъчни същества, владеещи изкуството да обвиват в мрак науката, която сама по себе си е ясна… Но нека ви кажа нещо, сеньор комисар: нищо не пречи и вие да сте такъв или подобен нему, защото споделяте някои интуитивни изживявания с убиеца. Това би ви поставило на същото ниво на чувствителност, на което се намира и въпросното чудовище… По-близо сте до възможността да разберете движещите го импулси, отколкото останалата част от съгражданите ви.

Завили са край ъгъла и се изкачват бавно по наклона на „Мурга“, под зелените решетки и жалузи на балконите. С предизвикателно намигване Барул се обръща, за да провери въздействието на последните си думи върху комисаря.

— Това поражда известно безпокойство, нали? Как мислите?

Тисон не отговаря. Спомня си младата проститутка от „Санта Мария“, просната по корем, гола. Безпомощна. И себе си, прав, до нея, плъзгащ края на бастуна по бялата й кожа. Спомня си ужасната бездна, чието присъствие долови за миг в душата си.

— Може би това обяснява тази ваша обсебеност, която отива отвъд професионалния интерес — продължава учителят. — Вие знаете какво търсите. Инстинктът ви казва как да го разпознаете… Вероятно науката е пречка в този случай. Вероятно всичко е въпрос само на време и късмет. Кой знае?… Може пък един ден вашият път и пътят на убиеца да се пресекат и вие да разберете, че е той.

— Да го позная като събрат по душевна нагласа?

Гласът на комисаря звучи хрипливо. Заканително. Той самият си дава сметка за това и забелязва, че изражението на събеседника му малко се променя.

— По дяволите, не исках да намеквам за нещо такова — бърза да каже Барул. — Много съжалявам, ако съм ви обидил. Но истината е, че никой от нас не познава тъмните кътчета, които се таят у него… Нека не ги излагаме на въздействието на изкушенията, защото не познаваме техните граници.

Мълчи няколко крачки. После проговаря пак.

— Да кажем, че според мен тази партия може да се играе единствено върху вашата собствена шахматна дъска. Тук дори съвременната наука не може да ви помогне… Може би вие и въпросният престъпник виждате града по начин, различен от онзи, по който го виждаме ние, останалите.

В мрачния смях на полицая може да се долови всичко друго, но не и добронамереност. Всъщност, казва си той след миг, смея се на собствената си сянка. На портрета, който, случайно или нарочно, неговият събеседник започна да нахвърля.

— Тъмни кътчета, казвате.

— Да. Това казах. У вас, у мен… У всекиго.

Внезапно Тисон е обзет от желание да се оправдае. И желанието му не търпи отлагане.

— Аз имах дъщеря, учителю.

Спрял е неочаквано, след като е ударил по земята с бастуна си. Усеща как у него се надига глуха ярост, която го разтърсва до корените на косата. Трепет на ненавист и объркване. Последните му думи са променили изражението на Барул, който го гледа изненадано.

— Зная — смотолевя учителят, почувствал се внезапно неловко. — Нещастие, да… Зная за това.

— Умря, докато беше още съвсем момиченце. И като видя тези девойки…

Учителят се сепва ужасено.

— Не желая да ми говорите за това — прекъсва го той, вдигайки рязко ръка. — Забранявам ви.

Сега пък Тисон е учуден, но не казва нищо. Стои срещу Барул и чака някакво обяснение. Учителят като че ли понечва да продължи, но не тръгва.

— Ценя много приятелството ви — произнася той накрая неохотно. — Въпреки че тази дума, употребена по отношение на вас, е доста относителна… Да кажем, че ценя много вашата компания. Да спрем дотук?

— Както искате.

— Вие, сеньор комисар, сте от хората, които никога не прощават собствените си слабости… Не смятам, че ако се доверите на мен под натиска на обстоятелствата, впоследствие ще бъдете доволен от решението си. Имам предвид вашия личен живот… Семейните ви дела.

След като казва това и то не без видимо усилие, Барул остава замислен за момент, като че ли обмисля аргументите си.

— Не искам да загубя най-добрия си противник на шах.

— Прав сте — съгласява се Тисон.

— Разбира се, че съм прав. Както почти винаги. И освен че съм прав, съм и гладен… Така че почерпете ме с една тортиля и с нещо за пиене към нея. Днес съм си го заслужил и дори нещо повече.

Барул тръгва, но Тисон не го следва. Остава неподвижен, загледан нагоре, към сградата, която се намира на ъгъла с улица „Сан Мигел“. В ниша, поставена високо, архангелът с меч в ръка тъпче с нозе дявола.

— Тук, учителю… Не усещате ли нещо?

Другият го гледа учудено. После проследява посоката на погледа на полицая и вдига глава, насочвайки очи към статуята.

— Не — отговаря той.

Произнася думата крайно предпазливо. Комисарят продължава да гледа нагоре.

— Сигурен ли сте?

— Напълно.

Въпросът, пита се обзетият от внезапно просветление Рохелио Тисон, е дали това, което чувства в момента, е предшествало факта на взирането му в архангела, или образът на последния е пробудил у него усещането, злокобно и познато, което е търсил цяла сутрин. И това е убедеността, че е проникнал за кратко в неуловимото пространство, където характеристиката на въздуха, звуците и миризмата — полицаят забелязва с яснота пълното й отсъствие — се променят мигновено, размивайки се в празнотата, докато изчезнат напълно.

— Какво става, сеньор комисар?

Всъщност дори гласът на Барул долита до него сякаш отдалеч и променен от огромното разстояние. Става това, че току-що преминах през един от проклетите ви вихри, учителю, изкушава се да отвърне Тисон. Вихри или както там ги наричате. Вместо това, посочва с брадичка статуята на архангел Михаил и после започва да се оглежда, да се взира в ъгъла на улицата и близките сгради, опитвайки се междувременно да запечата онова пространство както в ума си, така и в осезанията си.

— Не се шегувайте с мен — казва Барул, разбрал за какво става дума.

Донякъде развеселеното му изражение застива, когато той среща ледения поглед на полицая.

— Тук ли?

Без да чака отговор, той се приближава до Тисон, съвсем близо до него и поглежда в същата посока, първо нагоре, а после наоколо. Накрая, обезсърчен, поклаща глава.

— Безполезно е, сеньор комисар. Опасявам се, че само вие…

Замлъква и поглежда пак.

— Жалко, че отпратихте помощника ви с инструментите да си върви — казва той със съжаление. — Би било добре…

Тисон му прави знак да млъкне. Стои все така неподвижен и гледа нагоре. Усещането е било кратко, вече не долавя нищо. Отново съществува само статуята на архангел Михаил в нишата и стръмно изкачващата се нагоре улица „Мурга“ в шест часа вечерта, в един ден като всеки друг. Обаче това нещо беше там. Несъмнено. За момент бе прекрачил прага на онази странна и позната празнота.

— Сигурно полудявам — казва накрая.

Чувства, че учителят го гледа тревожно.

— Не говорете глупости, човече.

— Преди малко изказахте същото предположение, макар и с други думи… Като този, който убива.

От няколко секунди Тисон се движи много бавно в кръг, без да пропуска нито една подробност около себе си. Проучва земята с бастуна си, както би правил слепец.

— Вие казахте веднъж…

Замлъква, спомняйки си какво е казал учителят. Не би искал да се види сега в огледало, мисли си той, забелязвайки изражението, с което го гледа Барул. При все това някои неща започват да се изясняват в съзнанието му. Изплуват някои смътни сходства: разкъсана женска плът, празнота и мълчания. И днес също духа източният вятър.

— Би трябвало да попитаме французите, това казахте вие… Спомняте ли си?

— Не. Но сигурно съм го казал.

Полицаят кимва, но в действителност не обръща внимание на думите му. Води разговор със себе си. От нишата, с вдигнат високо меч, архангелът сякаш го гледа предизвикателно. Толкова подигравателно, колкото отчаяна и мрачна е гримасата, преминала като камшичен удар през лицето на комисаря Тисон.

— Може да сте на прав път, учителю… Навярно сега е моментът да попитаме.

Събота вечер е. Оживеното множество, което излиза от театъра, се насочва по улица „Новена“ и излиза на улица „Анча“, обсъждайки представлението. На входа на посещаваното от чужденци и моряци кафене, което се намира на ъгъла с улица „Амаргура“, Пепе Лобо и заместникът му Рикардо Мараня наблюдават мълчаливо минувачите. Двамата корсари — отново могат официално да се наричат така, тъй като патентът на „Кулебра“ е върнат преди пет дни — са на сушата от същата сутрин и сега са седнали пред глинена бутилка с холандски джин, от която са пресушили повече от половината. Фенерите, запалени по главната улица на Кадис, осветяват потока от елегантно облечени хора пред тях: куртки, сюртуци, фракове, велурени боти, шинели и плащове по лондонска и парижка мода, скъпи верижки за часовници и накити, подплатени с кожа дамски наметки и големи бродирани шалове, виждат се обаче и ниско нахлупени сукнени барети и шапки с широки периферии, къси куртки, украсени със сложни бродерии и със сребърни песети вместо копчета, кожени панталони, обикновени фусти с ресни или пискюли, кафяви шалове и поръбени с червено наметки — така се обличат хората от простолюдието, прибиращи се по домовете си във „Виня“ или „Ментидеро“. Несъмнено има много красиви жени от всички съсловия. Както и депутати от „Сан Фелипе Нери“, горе-долу платежоспособни емигранти, офицери от опълчението, както и испански и английски военни, перчещи се с пера, нашивки и пагони. Откакто преди няколко месеца в кортесите се взе решение да отворят отново театрите в града, вечерните представления, като единствено публично развлечение, привличат в ложите и на предните редове каймака на обществото, но в дъното на салона никога не липсват и любители от народа. Тъй като представленията започват рано, вечерта сега едва започва, а и е топло за това време на годината, голяма част от минувачите са далеч от мисълта да се прибират: вечеринки и игрални маси очакват хората с добро положение и пари; звън на китари и кастанети, шумотевица и евтино вино пък очакват в кръчмите хората от народа и онези, които предпочитат да се забавляват с него. А те не са малко.

— Виж кой се задава — казва Мараня.

Пепе Лобо проследява посоката на погледа на първия си офицер. Лолита Палма върви сред тълпата, в компанията на неколцина приятели, мъже и жени. Лобо разпознава в групата братовчеда Тоньо и депутата от Буенос Айрес Хорхе Фернандес Кучийеро. Както и Лоренсо Вируес, в парадна униформа: сабя на кръста, еполети на капитан от инженерните части на турскосиния мундир с лилави ревери, с шапка с кокарда, сребърни галони и червен плюмаж.

— Нашата шефка — довършва заместникът с обичайното си равнодушие.

Пепе Лобо си дава сметка, че Лолита Палма го е видяла. За момент тя забавя малко крачка и отправя към него учтива усмивка, придружена от леко кимване. Изглежда добре: облечена е в много тъмночервена рокля по английската мода, с наметнат на раменете черен турски шал, захванат на гърдите с малка смарагдова брошка. В ръцете си държи кожени ръкавици и атлазена чанта от онези, в които се побират само ветрило и театрален бинокъл. Не носи други бижута освен семпли обици, също от смарагди, на главата си има кадифена шапчица, украсена със сребърна карфица. Когато се изравнява с него, Лобо става и на свой ред се покланя леко. Без да прекъсва бъбренето с придружителите си, нито да откъсва поглед от корсаря, тя се забавя малко, върви бавно, с разсеян вид, хванала под ръка братовчед си Тоньо, който спира, вади часовник от джоба на жилетката си и казва нещо, което кара всички да избухнат в смях.

— Чака да я поздравиш отблизо — отбелязва Мараня.

— Така изглежда… Идваш ли с мен?

— Не. Аз съм само твой заместник и съм си добре тук, с джина.

След кратко колебание, Лобо взема шапката, която е на облегалката на стола и с нея в ръка се приближава към групичката. Докато го прави, забелязва с крайчеца на окото си неприветливия поглед на Лоренсо Вируес.

— Каква приятна изненада, капитане. Добре дошли в Кадис.

— Пуснахме котва тази сутрин, сеньора.

— Зная.

— Най-после Тарифа е спасена. И ние сме свободни… Отново разполагаме с корсарския си патент, напълно редовен.

— Зная и това.

Тя протяга ръка, която Лобо поема за кратко и свежда глава към нея. Едва я докосва. Тонът на Лолита Палма е мил, много спокоен и любезен. Владее се добре, както обикновено.

— Не зная дали всички се познавате… Дон Хосе Лобо, капитан на „Кулебра“. Вече сте срещали някои от нашите приятели: братовчед ми Тоньо, Кура Вилчес и Карлос Пастор, съпругът й… Дон Хорхе Фернандес Кучийеро, капитан Вируес…

— Познавам сеньор Лобо — казва сухо военният.

Двамата мъже разменят бърз, враждебен поглед. Пепе Лобо се пита дали антипатията на Вируес се дължи на старата неуредена сметка, набъбнала в Ла Калета или проблемът тази вечер е по-скоро присъствието на Лолита Палма. Отиваме да пийнем и хапнем нещо в сладкарницата на Бурнел, казва тя със съвършено спокойствие. Не бихте ли искали да ни придружите?

Морякът се усмихва леко и сдържано, прикривайки моментното си объркване.

— Много ви благодаря, но аз съм тук със заместника си.

Тя отправя поглед към масата в кафенето. Познава Рикардо Мараня от посещението си на шалупата и му се усмихва учтиво. Лобо е с гръб към лоцмана и не може да го види, но отгатва отговора му: той се надига леко от стола и кимва, а вместо приветствие вдига с изящен жест чашата с джин. Не ме представяй на никого, когото не познавам, казал му е той.

— Той също може да дойде.

— Не е много общителен… Може би друг път.

— Както желаете.

Докато се разделят с обичайните учтивости, депутатът Фернандес Кучийеро — в елегантен сив плащ с шафраненожълта яка, тръстиков бастун и цилиндър — отбелязва, че би се радвал на възможността да си поговори със сеньор Лобо, за да може той да му разкаже за Тарифа. Защитата е била героична, доколкото е разбрал. И какъв хубав провал за французите. Точно в понеделник в кортесите ще обсъждат въпроса в комисията по отбраната.

— Позволете да ви поканя утре на обяд, капитане, ако нямате друг ангажимент.

Корсарят поглежда бързо Лолита Палма. Погледът му попада в празното пространство.

— На ваше разположение съм, сеньор.

— Чудесно. Удобно ли ще ви бъде в дванайсет и половина в хотел „Куатро Насионес“?… Там поднасят емпанада със стриди и карантия с нахут, които са доста добре приготвени. Има и прилични канарски и португалски вина.

Пепе Лобо съобразява бързо. Въобще не го интересува комисията по отбраната на кортесите, но е полезно да поддържа познанство с политика, толкова повече, че той е и приятел на семейство Палма. Връзката може да се окаже полезна. В тези времена и при неговия несигурен занаят човек никога не знае.

— Ще бъда там.

Обратът на разговора сякаш не допада на капитан Вируес, който се мръщи, чувайки уговорката.

— Съмнявам се, че сеньор Лобо ще има много какво да разкаже — отбелязва той кисело. — Не вярвам да е стъпил в Тарифа дори за миг… Мисията му е го е държала по-скоро надалеч оттам: разнасял е официални съобщения, поне доколкото ми е известно.

Настъпва неловко мълчание. Погледът на Пепе Лобо среща за секунда очите на Лолита Палма и се спира на военния.

— Вярно е — отговаря спокойно той. — На моя кораб имахме възможност, така да се каже да видим биковете само през бариерата… До известна степен с нас стана това, което се случва с вас, сеньор, когото постоянно срещам в Кадис, въпреки че назначението ви е на първа линия, на острова… Предполагам, че един истински воин като вас страда ужасно тук, така далеч от огъня и славата, разхождайки сабята си из кафенетата. — Корсарят гледа невъзмутимо Вируес. — Естествено е да сте много ядосан от това.

Дори на жълтеникавата светлина на уличните лампи е очевидно, че офицерът побледнява. От бдителния поглед на Пепе Лобо, закален в яростни свади и тежки ситуации, не убягва импулсивният жест на другия, който посяга към дръжката на сабята, но не довършва движението си. Нито мястото, нито случаят са подходящи и двамата го знаят. Не и там, пред очите на Лолита Палма и приятелите й. Един офицер и човек от доброто общество като капитан Вируес никога не би си го позволил. Под закрилата на тази убеденост и с ненаказуемостта, която тя гарантира, корсарят обръща гръб на военния, покланя се леко на Лолита Палма и придружаващите я лица и се отделя от групичката, връщайки се на масата, където го чака седнал Рикардо Мараня — но чувства, че очите на жената го следят с безпокойство отдалеч.

— Тази вечер няма ли да прекосяваш залива? — пита той заместника си.

Другият го поглежда с вяло любопитство и отговаря:

— Нямам такова намерение.

Пепе Лобо кимва мрачно.

— Хайде тогава да потърсим жени.

Мараня продължава да го гледа изпитателно. После се обръща настрани, за да хвърли един поглед към групата, която се отдалечава по посока на площад „Сан Антонио“. Остава така за малко, замислен и без да продума. Накрая налива тържествено остатъка от бутилката в двете чаши.

— Какви точно жени, капитане?

— Подходящите за този час.

Бледите устни на първия офицер на „Кулебра“ се изкривяват в пренебрежителна усмивка, криеща пресита и малко погнуса.

— Какво предпочиташ: встъпление с вино и танци, каквото предлагат онези при Ла Калета и в „Ментидеро“, или истински мръсници като онези от „Санта Мария“ или „Мерсед“?

Пепе Лобо свива рамене. Голямата глътката джин, която току-що е изпил наведнъж, изгаря стомаха му. А и влошава дяволски настроението му. Въпреки че настроението му, казва си той, се беше влошило от по-рано. От момента, когато видя да се задава Лоренсо Вируес.

— Все ми е едно, стига да не усукват и да не искат да разговаряме.

Мараня изпива бавно чашата си, като обмисля старателно отговора. После вади сребърна монета и я поставя на масата.

— Към улица „Сарна“ — предлага той.

Има обаче друг, който прекосява в този момент залива. Но не към Пуерто де Санта Мария — носът на лодката е насочена малко на изток, по посока на пясъчната линия, оголена от отлива край устието на река Сан Педро, до Трокадеро. Цари пълна тишина, като изключим плискането на водата от двете страни на лодката. Черният триъгълник на латинското платно, издуто от хубав западен бриз, се полюшва и очертава в мрака на фона на звездното небе. Назад остават пусналите котва испански и английски кораби, както и неясната, черна линия на стените на Кадис, по които тук-там проблясват светлини.

Рохелио Тисон е отплавал от Пуерто Пиохо преди почти един час, след като собственикът на лодката — контрабандист от онези, които все още рискуват да минават залива, — се е наел да накара часовите от вълнолома Сан Фелипе да поизвърнат настрани сънливите си очи срещу съответното заплащане. Сега, седнал под платното, с вдигната яка и шапка, нахлупена до веждите, той чака края на това пътуване. Студът е по-влажен и неприятен от очакваното, това го кара да съжали, че не си е сложил и още нещо под редингота. Сигурно това е единствената предпазна мярка, която не е взел тази вечер. Единственият конец, който е останал да виси незавързан. Към останалите подробности, свързани с пътуването, е насочил цялото си внимание през последните дни, планирайки го до най-малкия детайл, харчейки злато, без да се скъпи, за да си осигури една предварителна уговорка, възможно най-незабележимо прекосяване на залива и подобаващо, възможно най-безопасно посрещане. Дискретно и спокойно.

Полицаят започва да става нетърпелив. От доста време се чувства странно там, сред водата и мрака, извън своя град и обичайната си среда. Уязвим, това е думата. Не е свикнал много с морето и залива, още по-малко при тези необичайни обстоятелства, носейки се сляпо към неизвестността, в преследване на една натрапчива мисъл или на една убеденост. Потискайки желанието си да пуши — огънчето на пурата може да се види от много далеч, предупредил го е собственикът на лодката, — той се обляга на мачтата, мокра от нощната влага. Това е по-различна влага. На борда всичко е влажно: дървената пейка, където седи Тисон, фалшбордът, прикрепените на клиновете гребла, рединготът му и филцовата му шапка. Дори от бакенбардите и мустаците му капе вода, влагата сякаш прониква до самите му кости. Той вдига мрачно поглед и се оглежда. На кърмата, до щурвала, се очертава тъмният и мълчалив силует на собственика, помощникът му е неясна фигура, дремеща на носа. За тях това е ежедневие. Изкарване на прехраната. Звездният купол над главите е ограничен от бреговете на залива и от почти невидимата линия на хоризонта. Под долния край на платното, откъм левия борд на лодката, много далеч, полицаят успява да различи светлините на Ел Пуерто де Санта Мария, а от другата страна, на по-малко от миля, тъмният, нисък, продълговат силует на остров Трокадеро.

Комисарят мисли за човека, с когото има уговорена среща там. Необходими бяха време и пари, за да бъде установена неговата самоличност. Пита се какъв ли е той и дали има начин да му обясни какво търси. Дали ще е възможно да получи помощта му, за да разгроми убиеца, който от една година разиграва своята зловеща шахматна партия, а градът и заливът му служат за шахматна дъска. Също така, разбираемо обезпокоен, се пита дали това пътешествие ще завърши благополучно, без в мрака да го изненада някой ненавременен изстрел или непредвиден оръдеен залп. Рохелио Тисон никога не е рискувал поста и живота си така, както тази нощ. Но е готов да слезе в ада, ако е необходимо, стига да открие онова, което търси.

[1] Анонимен поучителен роман от епохата. — Б.р. ↑

[2] Пиеса на Лопе де Вега. — Б.р. ↑

[3] Пако, Пакито — умалително на Франсиско. — Б.р. ↑

[4] La Belle Dame Sans Merci (фр.) — Безмилостната дама, героиня от едноименната поема на Джон Кийтс. — Б.р. ↑

[5] (фр. букв.) — усет за желязото (оръжието), понятие от фехтовката, употребявано в смисъл, че фехтувачът трябва да чувства шпагата като продължение на ръката си. — Б.р. ↑

14.

— Странен проблем е вашият.

На оскъдната светлина на свещ, затъкната в гърлото на бутилка, Симон Дефосьо оглежда внимателно мъжа срещу себе си. Лицето му е типично испанско — жълтеникаво, с остри черти и орлов нос. Гъстите, къдрави бакенбарди се съединяват с мустаците и очертават рамка около тъмните очи — безизразни и несъмнено опасни. Ако се съди по външния му вид, може да е военен или дори доброволец, от онези, които напускат строя и се разбягват на всички страни в открито сражение, но се оказват страховити и жестоки при засади и кланета. Според това, което капитанът знае за посетителя си, той е полицай, но надали редови. Най-малкото разполага с достатъчно влияние и пари, за да стигне до него с испански и френски пропуски в джоба, без да го арестуват или убият.

— Проблем, който няма да разреша без вашата помощ, сеньор майор.

— Аз съм само капитан.

— О, извинете.

Говори френски доста правилно, забелязва Дефосьо. Произнася може би малко прекалено твърдо „р“-то, на моменти свежда поглед и мръщи вежди, докато търси някоя дума или произнася еквивалента й на испански. Но се справя отлично. Много по-добре, признава си артилеристът, отколкото той самият с езика на Кастилия, на който може да каже съвсем малко повече от „Буенас диас, сеньорита“, „Куанто куеста?“, „Малдитос канаяс“[1].

— Сигурен ли сте в това, което ми разказвате?

— Сигурен съм във фактите… Седем мъртви момичета, три от тях на места, където малко след това са паднали бомби… Вашите бомби.

Испанецът седи на разнебитен стол и е разгърнал на масата план на Кадис, който преди малко е извадил от вътрешния джоб на дългия си, кафяв редингот, стигащ до средата на ботушите му. Лейтенант Бертолди, който пази отвън, за да е сигурно, че никой няма да прекъсне разговора, го е претърсил при пристигането му и твърди, че не носи оръжие. Седнал на празен сандък от муниции, Симон Дефосьо от своя страна подпира гръб на олющената стена на превърнатата в склад за боеприпаси стара къща, разположена край пътя от Трокадеро за Ел Пуерто де Санта Мария, близо до пясъчната линия, където посетителят е слязъл от лодката преди малко повече от час. Общуването с испанците прави недоверчив всекиго и френският капитан не е изключение. Шапката му е на масата, шинелът е наметнат на раменете, сабята е между краката му, а на кръста си има зареден пистолет.

— Във всички случаи е духал източен вятър, както ви казах — додава събеседникът му. — Умерен. И бомбите са избухнали.

— Посочете ми отново точните места, ако обичате.

Двамата пак се навеждат над плана. На светлината на свещта испанецът показва местата в града, които са отбелязани с молив. Въпреки скептицизма си — всичко това продължава да му изглежда като една голяма глупост — Дефосьо чувства бодване на любопитство. В края на краищата, става дума за траектории и точки на попадения. За балистични резултати. Колкото и да е налудничаво това, което си е наумил този тип, то очевидно има връзка с работата, която самият Дефосьо извършва ежедневно. С изчисленията, разочарованията и надеждите.

— Абсурдно е — заключава той и се обляга назад. — Не може да съществува взаимовръзка между…

— Има я. Не мога да ви кажа от какво естество е, нито защо възниква. Но връзката съществува.

Има нещо в изражението на госта, което Дефосьо се опитва да разбере. Ако това „нещо“ беше изражение на фанатик или маниак, всичко би било лесно: разговорът би приключил точно тук. Приятна вечер и благодаря, че дойдохте да ми разкажете баснята си, сеньор. Довиждане. Но случаят не е такъв. Пред себе си капитанът вижда спокойна увереност. Твърдост. Това не му прилича на порива на някой екзалтиран ум. А и ако се съди по начина, по който е изложил историята си, също не би могло да се каже, че испанецът е човек, склонен да фантазира. Освен това такова нещо би било необичайно за един полицай. Толкова повече, ако се съди по външния му вид на ветеран. Освен това, решава артилеристът, има определени неща, които трудно би могъл да измисли.

— Затова вие решихте, че този наш агент…

— Разбира се — усмивката на испанеца е странна, едва забележима. — Съществуваше някаква връзка и аз реших погрешно, че този човек е въпросната връзка.

— Какво стана с него?

— Чака присъда. И участта, полагаща се на шпионите… Във война сме, знаете го не по-зле от мен.

— Смъртна присъда ли?

— Предполагам. Това вече не е по моята част.

Дефосьо мисли за мъжа с гълъбите, с когото така и не се е запознал. Познаваше само съобщенията му, докато те не престанаха да пристигат. Така и не узна мотивите му: дали шпионираше за Франция за пари, от патриотизъм или по други подбуди. До днес не знаеше дори името или националността му. Генерал Мокери, новият началник на главния щаб на Първи корпус е човекът, който се занимава с този род въпроси след заминаването на генерал Семеле: с военно разузнаване и други подобни. Мъгляв, сложен свят, за който капитанът предпочита да не знае много. Не повече от необходимото. Но във всеки случай онези гълъби му липсват. На докладите, които пристигат сега — войската на императора има, разбира се, и други доверени лица в града — им липсва безкрайната прецизност, с която ги изработваше заловеният агент.

— Проявили сте голяма дързост, идвайки тук по този начин.

— Е… — Другият прави неопределен жест, с който обхваща заобикалящото го пространство. — Това все пак е Кадис, нали?… Хората сноват насам-натам през залива. Предполагам, че за един френски военен не е лесно да свикне с подобна мисъл.

Говори много свободно, с характерно испанско безочие, мисли си Дефосьо. Събеседникът му го наблюдава внимателно.

— Защо приехте да се срещнете с мен? — пита той накрая.

Сега е ред на капитана да се усмихне.

— Писмото ви събуди любопитството ми.

— Благодаря ви.

— Не бързайте с благодарностите — Дефосьо клати глава. — Все още имам време да ви предам на жандармите… Не ми допада идеята да се видя изправен пред военен съд, обвинен в общуване с неприятеля.

Отговаря му къс и сух, но безгрижен смях.

— Не се безпокойте за това. Пропускът ми е подпечатан в щаба на императорските войски в Чиклана… Освен това, аз съм само един полицай.

— Никога не съм хранил топли чувства към полицаите.

— Нито пък аз към негодниците, които убиват петнадесетгодишни момичета.

Двамата мъже се гледат мълчаливо. Испанецът е спокоен и непринуден, французинът — замислен. Секунда по-късно последният се навежда отново над плана на Кадис и отправя нов внимателен поглед към отбелязаните с молив места, разглеждайки ги едно по едно. Засега в неговите очи това са само места на попадения. Свидетелства за постигната цел, тъй като в шест от седемте случая бомбите са достигнали града и са избухнали както трябва. За мъжа срещу него обаче тези маркировки означават нещо друго: те са конкретните образи на седем момичета, умъртвени след изключително жестоки мъчения. Въпреки резервите си относно общото тълкувание на въпроса, Дефосьо нито за миг не се е усъмнил в достоверността на точните факти в разказа. Никога не би доверил нито живота, нито богатството си — ако разполагаше с такова, — на човека срещу себе си, но знае, че той не лъже. Поне не съзнателно.

— Разбира се — казва накрая, — този разговор никога не се е състоял.

Никога, повтаря другият като ехо, с тон на човек, свикнал с несъществуващи разговори. Извадил е табакера, облицована с хубава кожа и предлага пура на капитана, който я приема, но я прибира в джоба си — отлагайки рядкото удоволствие за по-късно. Вятърът играе голяма роля, казва после Дефосьо, докато движи ръка по плана. Влияе върху траекторията и локализацията на изстрела. В действителност всичко е свързано: температурата и влажността на въздуха, състоянието на барута. Даже горещото време — каналът на дулото се разширява от високата температура, а това влияе много на точността на изстрела.

— Един от проблемите ми се състои точно в това, че не успявам да изпратя бомбите там, където искам… Поне невинаги.

Полицаят, който е прибрал табакерата и държи пурата си незапалена в ръка, посочва с нея отбелязаните на плана места на попадения.

— Какво ще ми кажете за тези?

— Ясно е от пръв поглед. Вижте. Пет от бомбите са паднали в онази част на града, която е по-близо до нас, групирани в южната третина… Само тази тук е отишла по-далеч, почти на границата на възможния обсег по онова време.

— Сега стигат по-надалеч.

— Да — по лицето на капитана се изписва сдържано задоволство. — Малко по малко напредваме. И ще покрием целия град, не се съмнявайте. Но за тогава този изстрел…

— Тясната част на улица „Паскин“, зад параклиса „Дивина Пастора“.

— Точно така. Той беше по-сполучлив от другите. Доста време ми отне, докато постигна отново подобен обсег.

— Искате да кажете, че в онзи ден не сте се прицелвали в онова място?

Дефосьо, малко засегнат, леко се изпъчва.

— Сеньор, насочвах стрелбата към цели, които влизаха във възможностите ми. Всъщност още го правя, понякога. Към места, които мога да достигна… По-скоро е въпрос на дистанция, отколкото на точност.

Сега пък испанецът изглежда разочарован. Държи пурата още незапалена между зъбите и гледа плана, като че ли внезапно му е станал непознат.

— В такъв случай никога не се знае къде ще паднат вашите бомби, така ли?

— Понякога знам, понякога не. Бих могъл да го знам, ако разполагам с всички данни относно момента на падане на бомбата, както тук, така и отсреща: взривателната мощ на барута, температурата, влажността на въздуха, вятъра, атмосферната обстановка. Но това е невъзможно. А дори да беше възможно, надали сме в състояние да извършим необходимите изчисления.

Другият мъж е сложил ръка на масата. Ръката му е груба, масивна, с изгризани, тъпи нокти. Един пръст преминава по улиците, сякаш чертае някакъв маршрут.

— Но има някой, който е в състояние да го направи: убиецът. Той постига точността, която е необходима на вас.

— Съмнявам се, че това става съзнателно. — Дефосьо се чувства раздразнен от тона на другия. — Никой не може да изчисли това с такава точност… Не е по силите на никое човешко същество.

В това се състои един от основните проблеми на артилерията, додава капитанът, откакто хората са измислили огнестрелното оръжие. Дори Галилей се е занимавал с него. Опитвал се е да намери начин да установи каква геометрична фигура образуват при определени условия траекториите на летящите снаряди. И основното предизвикателство пред капитан Дефосьо в Кадис е това: да установи и отчете факторите, благодарение на които едно оръдие въздейства върху траекторията на бомбите. Температурата на цевта, съпротивлението на въздуха, триенето и тъй нататък — всичко това. Защото едно е въздухът в покой и съвсем друго — вятърът. Ветровете, в този случай. Кадис е град, в който ветровете тъкат истински лабиринт.

— Можете да не се съмнявате в това.

— Не се съмнявам. От месеци го бомбардирам.

Испанецът е запалил пурата си, навеждайки се към горящата свещ, сложена в бутилката. През затворените капаци — прозорците на къщата нямат стъкла, — се чува как тракат колелата на каруца, която минава бавно по близкия път. Чуват се и гласове на войници, които си разменят паролата с лейтенант Бертолди. Скоро пак се възцарява тишина.

— Ако това, което ми разказвате, е вярно — подхваща пак Дефосьо, — може да става дума само за вероятности. Не зная дали този ваш убиец има научни познания, но несъмнено притежава ум, способен да долови онова, което мнозина мъдреци се опитват да изчислят от векове… Той вижда картината с различни очи. Може би открива някакви закономерности. Някакво съотношение между релефа и точките на попадение. Сигурно интуицията му е подсказала нещо, което преди век е включено във формулировките на един математик на име Бернули относно вероятностите: ако при всеки от определен брой независими опити, се сбъдват или дадено събитие, или противното му събитие, вероятността за сбъдването на събитието остава постоянна, независимо от това дали при предните опити се е сбъднало събитие А или противното му събитие.

— Не съм сигурен, че разбирам добре — полицаят е извадил пурата от устата си и слуша безкрайно заинтригуван. — За случайността ли говорите?

Тъкмо напротив, разяснява Дефосьо, за вероятности. За точна математика. Дори неговите действия, моментът и посоката на стрелба на гаубиците му зависят от фактори като определения момент от денонощието, вятъра, климатичните условия и други подобни неща. Неговите артилеристи и той, съзнателно или несъзнателно, също действат съгласно тези вероятности.

Лицето на испанеца просветва. Разбрал е и по някаква причина това като че ли го успокоява. Потвърждава собствените му заключения.

— Искате да ми кажете, че макар вие самият да не можете да определите къде точно ще попаднат бомбите ви, те не падат напосоки, а в съответствие с някакви правила или физични закони?

— Точно така. В съгласие с някакъв код, който ние, хората, още не сме способни да разчетем, въпреки че съвременната наука прониква все повече в него, кривата, описвана от всяка една от бомбите, е определена също толкова точно, колкото и орбитите на планетите. Между тях няма друга разлика, освен онази, която се дължи на невежеството ни. И в такъв случай, вашият убиец…

— Нашият убиец — подчертава другият. — Виждате, че той е толкова свързан с вас, колкото и с мен.

В тона му няма сарказъм. Поне така изглежда. И как само ме оплете в мрежите си, мисли си Дефосьо. Обаче колкото повече се задълбочава в собствените си разсъждения, толкова повече артилеристът открива необикновена наслада в това. Открива нов, привлекателен и много приятен поглед върху положението. Това прилича на налучкване на тайните кодове на криптограма. На техническа загадка.

— Добре. Както искате… Това, което искам да кажа е, че този човек може би е способен по свой начин да изчисли с доста голяма точност рамката на вероятностите. Представете си машина, в която въвеждате всички тези данни, за които говорихме, и тя намира в резултат точно място и приблизителен час…

— И убиецът е нещо като такава машина, така ли?

— Да.

Кълбо дим закрива чертите на полицая. Той опира лакти на масата, заинтригуван.

— Вероятности казвате… Изчислимо ли е това?

— До известна степен. На млади години прекарах известно време в Париж, като студент. Още не бях постъпил във войската, но вече се интересувах от физика и химия. През деветдесет и пета година присъствах на лекциите, които Пиер Симон Лаплас чете във Френския арсенал. Чували ли сте да се говори за него?

— Струва ми се, че не.

Все едно, обяснява Дефосьо. Сеньор Лаплас е още жив и е един от най-известните френски математици и астрономи. По онова време се занимаваше с химия, в това число с производството на барут и с металургия, във връзка с отливането на оръдия. В една от своите лекции твърдеше, че е възможно да стигне до увереността, че измежду няколко възможни събития ще се случи само едно, макар по принцип нищо да не ни кара да предполагаме, че ще е то, а не друго. При все това, като се сравнява ситуацията с други подобни и предходни, може да се прецени, че някои от възможните ситуации няма да възникнат.

— Не знам — прекъсва се за момент артилеристът — дали това не е твърде сложно за вас.

Другият се усмихва накриво. Свещта осветява само половината от лицето му.

— За един полицай, искате да кажете?… Не се безпокойте, ориентирам се. Казвахте, че опитът позволява да се отхвърлят възможности, които са по-малко вероятни.

Дефосьо кимва.

— Точно така. Методът се състои в намаляване на всички събития от един вид до определен брой от еднакво възможни случаи, а после трябва да намерим сред тях най-големият брой случаи, благоприятстващи събитието, чиято вероятност се опитваме да установим. Отношението между тези благоприятни случаи и всички възможни случаи дава мярката на тази вероятност. Разбирате ли?

— Да… Горе-долу.

— Ще ви го представя обобщено. Убиецът сигурно има математически способности, които упражнява инстинктивно или съзнателно. При определени физически условия сигурно отхвърля невъзможните траектории и точки на попадения за моите бомби и свежда вероятността до абсолютна точност.

— Мамка му! Това е!

Полицаят е произнесъл последните думи на испански и Дефосьо го гледа смутено.

— Извинете?

Мълчание. Другият гледа плана на Кадис.

— Това, разбира се, е само една теория — прошепва той, сякаш замислен за отвлечени неща.

— Безспорно. Но е единствената, която от моя гледна точка дава рационално обяснение на онова, което дойдохте да ми разкажете.

Полицаят продължава да стои наведен над плана. Съсредоточен е. Димът на пурата започва да се вие на спирали, щом се докосне до пламъка на свещта.

— Възможно ли е в конкретни моменти вие да обстрелвате конкретни сектори на града?

Променил е изражението си, забелязва Дефосьо. Сега погледът му е станал по-остър. За миг артилеристът има усещането, че в ъгълчето на устата му е проблеснал кучешки зъб. Като на вълк.

— Не съм сигурен, че разбирате значимостта на това, което ми предлагате.

— Грешите — отговаря другият. — Разбирам я много добре. Е, какво ще ми кажете?

— Бих могъл да опитам, разбира се. Но вече ви казах, че точността…

Ново дръпване от пурата и съответното изпускане на облак дим. Полицаят на моменти сякаш бива обзет от оживление.

— Вашият проблем са бомбите — отбелязва той съвсем непринудено. — Моят е да открия убиеца. Аз ви давам данни, за да ударите конкретни места. Сектори, които са лесни за обстрел — показва плана… — Кои са най-достъпни за вас?

Дефосьо е смаян.

— Вижте. Това е нередно. Аз…

— Нередно, що за глупости. Това е просто работата ви.

Артилеристът подминава нахалния тон на забележката. В крайна сметка, без да го знае, полицаят е улучил право в целта. Сега Дефосьо е този, който се навежда над плана и приближава свещта, за да го освети по-добре. Прави и криви линии, тегло на зарядите, фитили. Обхвати. В главата му започват да изникват съвършени параболи и точки на прецизни попадения. Това прилича на пристъп на хронична треска, и той не може да му се съпротивлява.

— При подходящи условия и с далекобойността, която мога да осигуря в момента, най-достъпните зони са тези — показалецът му следва източния контур на града… — Практически цялата тази ивица, двеста тоаза на изток от стената.

— От нос Сан Фелипе до Пуерта де Тиера ли?

— Горе-долу.

Испанецът изглежда доволен. Кимва, без да вдига очи. После посочва една точка, отбелязана с молив.

— Това място се намира в зоната. Улица „Сан Мигел“ при стръмнината на „Мурга“. Бихте ли могли да опитате тук, в определени дни и часове?

— Бих могъл. Но вече ви казах, че точността…

Дефосьо пресмята бързо наум. Съотношения между тегло и ударна сила на подходящия барут, точно изчисляване на заряда. Би могло да се получи, заключава той. Ако условията са добри, тоест, ако няма силен насрещен или страничен вятър, който да отклони снарядите или да съкрати дължината на полета им.

— Трябва ли да избухнат?

— Би било добре.

Капитанът вече мисли за взривателите с новите смеси, които е измислил и които гарантират пълното възпламеняване на заряда. На такова разстояние са надеждни. Или почти. Истината е, че може да се направи, решава той. Или най-малкото може да се опита.

— Не ви гарантирам прецизност все пак… Ще споделя с вас под секрет, че от месеци правя опити да улуча сградата на митницата, където се събира регентството. Без резултат.

— Това е зоната, която ме интересува. Тази точка и околностите й.

Сега артилеристът не гледа плана, а полицая.

— Първоначално се питах дали не сте напълно побъркан. Но когато пристигна писмото ви, се осведомих подробно… Зная кой сте и какво правите.

Другият не казва нищо. Задоволява се да го гледа мълчаливо с димяща пура в устата.

— Така или иначе — додава Дефосьо, — защо би трябвало да ви помагам?

— Защото за никого — и за испанци, и за французи — не е приемливо да убиват момичета.

Отговорът не е лош, съгласява се капитанът на себе си. Дори лейтенант Бертолди би бил съгласен с подобно нещо. Въпреки това отказва да влезе в този тон. Вълчият зъб, който му се е мярнал преди малко, разсейва всякакви заблуди. Пред него не стои някакъв хуманист, а просто един полицай.

— Това е война, господине — отвръща той, съхранявайки дистанция. — Хора умират ежедневно, десетки, стотици. Включително аз, като артилерист от императорската войска, имам задължението да убивам колкото мога повече жители на този град… В това число вас или момичета като онези.

Другият мъж се усмихва. Съгласен, говори усмивката му. Нека да оставим музиката на музикантите и да си гледаме нашата работа.

— Стига празни приказки — казва той грубо. — Знаете, че трябва да ми помогнете. И това е изписано на лицето ви.

Сега е ред на артилериста да се засмее.

— Поправям се. Вие наистина сте побъркан.

— Не. Просто водя собствената си война.

Казва го, свивайки рамене с мрачна и неочаквана непринуденост. Това кара Дефосьо да се замисли. Може да разбере много добре тези думи. Всеки човек, заключава, чертае свои собствени артилерийски траектории за своите изстрели.

— Какво става с моя човек?

Полицаят го гледа объркан.

— Кой човек?

— Задържания.

Лицето на испанеца се отпуска. Разбрал е. Но не изглежда изненадан от обрата на разговора. Би могло да се каже, че го е предвиждал.

— Наистина ли ви интересува?

— Да. Искам да живее.

— Тогава ще живее — по устните на испанеца плъзва загадъчна усмивка. — Обещавам ви го.

— Искам да ни го върнете.

Другият накланя глава на една страна с вид на човек, който обмисля въпроса.

— Мога да се опитам да го направя, нищо повече — казва той накрая. — Но и за това ви обещавам. Обещавам, че ще опитам.

— Дайте ми думата си.

Полицаят го гледа с цинично учудване.

— Думата ми не струва пукната пара, сеньор капитан. Но ще ви го пратя тук, ако това е по силите ми.

— Тогава какво предлагате?

— Да заложим капан — отново просветва вълчият зъб. — С примамка, ако е възможно.

Един слънчев лъч играе по водата и осветява белия град, опасан от кафяви стени, сякаш светлината, задържана досега от ниските облаци, изведнъж е започнала да се лее щедро отвисоко. Заслепен от внезапния блясък, Пепе Лобо притваря очи и смъква шапката си надолу, като я нахлупва добре, за да не му я отнесе вятърът. Облегнал се е на вантите на десния борд и държи писмо в ръцете си.

— Какво мислиш да правиш? — пита Рикардо Мараня.

Говорят встрани от другите, тихо. Първият офицер на „Кулебра“ се е подпрял на лакти на фалшборда, до капитана. Шалупата е пуснала котва недалеч от вълнолома на пристанището, силният вятър, духащ от юг-югоизток, насочва носа към Пунталес и залива.

— Още не съм решил.

Мараня накланя леко глава настрани със скептичен вид. Очевидно не одобрява всичко това.

— Ще бъде глупаво — казва той. — Тръгваме вдругиден.

Пепе Лобо отново поглежда писмото. Сгънато на четири, с восъчен печат, изискан и ясен почерк. Три реда и подпис: Лоренсо Вируес де Тресако. Донесли са му го преди малко повече от половин час двама армейски офицери от войската, пристигнали с лодка, наета на пристанището, подчертано протоколни в мундирите си, с бели ръкавици и саби между краката, седнали с изпънати гърбове, без да обръщат внимание на водните пръски, докато лодкарят гребе срещу вятъра и иска разрешение да се захване с канджата за железните куки на вантите. Военните — лейтенант от инженерните части и капитан от ирландския полк — не пожелаха да се качат на борда, изпълниха задачата си, без да излизат от лодката, и си заминаха, без да изчакат отговор.

— Кога трябва да отговориш? — интересува се Мараня.

— Преди обяд. Срещата е тази вечер.

Подава писмото на помощника си. Той го чете мълчаливо и му го връща.

— Толкова ли е сериозен въпросът?… Отдалече не изглеждаше така.

— Нарекох го страхливец — отвръща примирено Лобо. — Пред всички.

Мараня се усмихва под мустак. Съвсем леко. Сякаш вместо слюнка в устата си има леден скреж.

— Е — казва той. — Проблемът си е негов. Ти не си му длъжен с нищо. Двамата моряци стоят неподвижни и мълчаливи под вантите, в които вие вятърът, и наблюдават пристанището и града. Около шалупата се диплят всякакви платна: квадратни, латински, трапецовидни. Лодките и малките корабчета сноват като стадо овце между големите търговски кораби, докато испанските и английските фрегати и корвети, пуснали котва по-далеч, за да се пазят от френската артилерия, се полюшват на котвите си, групирани около два британски кораба със седемдесет и четири оръдия, долните платна на мачтите им са прибрани, а марселите — спуснати.

— Моментът е лош — казва изведнъж Мараня. — Най-сетне потегляме, след толкава изгубено време… Всичките тези хора зависят от теб.

Извръща се на една страна, сочейки към палубата. Боцманът Брасеро и останалите от екипажа насмоляват въжетата и сглобките на дървените части, които после ще мият и лъскат с четки и пемза. Пепе Лобо наблюдава загорелите, потни лица. Същите могат да се видят и зад решетките на Кралския затвор и в действителност някои идват оттам. По татуираните тела и други недвусмислени признаци си личи, че става дума за пристанищна паплач. През последните четиридесет и осем часа екипажът намаля с двама души: един намушкан с кама вчера в свада на улица „Сопранис“ и друг приет в болница със сифилис.

— Ще ме разчувстваш, лоцмане. С това за нашите хора… Сърцето ми се къса.

Сега Мараня се смее с искрен, тих смях, който внезапно бива прекъснат от силна, разтърсваща, влажна кашлица. Като се навежда над борда, той плюе в морето.

— Ако нещо се обърка — казва Лобо, — ти би се справил добре с моята работа на борда…

Помощникът, който си възстановява дишането, е извадил кърпичка от ръкава и изтрива с нея устата си.

— Не се шегувай — шепне той с все още хрипкав глас. — Нещата ми харесват така, както са сега.

Разнася се гръм отляво на борда, на около две мили. Почти едновременно един оръдеен залп, даден десет секунди по-рано в Кабесуела, изсвистява във въздуха над мачтата на „Кулебра“ в посока към града. Всички на палубата проследяват с поглед полета на снаряда, който пада извън стените, без шум и без видими последици. Очевидно разочарован, екипажът се връща към задачите си.

— Мисля, че ще отида — решава Лобо. — Ти ще ми бъдеш секундант.

Мараня приема, сякаш се подразбира.

— Ще ти трябва още един — подхвърля той.

— Глупости. Ти си ми напълно достатъчен.

Нов гръм в Кабесуела. Ново свистене във въздуха, което кара всички да вдигнат глави. И този път няма щети в града.

— Мястото, което предлага, не е лошо — вметва Мараня спокойно. — На провлака край Санта Каталина по това време отливът освобождава много място… Това ви дава време и пространство да разгърнете действията си.

— А има и това предимство, че след като мястото се намира извън стените, градските наредби не ни засягат особено… Има законова ниша, в която да се скрием.

Мараня клати глава, донякъде изненадан.

— Виж ти. Този арагонски войник добре е проучил всичко. Личи си, че ти има зъб — той гледа много спокойно Лобо… — Още от Гибралтар, предполагам.

— Всъщност аз му имам зъб.

Лобо, който продължава да гледа към морето и града, забелязва с ъгълчето на окото, че първият му офицер го изучава много внимателно. Когато се обръща към него, той отклонява поглед.

— Аз бих използвал пистолет — вметва Мараня. — Така е по-бързо и по-чисто.

Отново го прекъсва кашлица. Този път кърпичката се изпъстря с червени капчици кръв. Той я сгъва грижливо и я прибира пак в ръкава си с невъзмутим вид.

— Виж, капитане. Имаш още доста време да плаваш на „Кулебра“. Имаш отговорности и така нататък. Докато аз…

Замълчава за миг, погълнат от мислите си. Като че ли е забравил какво е искал да каже.

— При мен картите са хвърлени, нямам нищо за губене.

После се протяга на фалшборда, слаб и бледен, сякаш търси чист въздух, който не достига на болните му дробове. Елегантният черен фрак, скроен по тялото, от добро сукно и с дълги поли, подчертава изискания му вид на момче от богато семейство, озовало се там случайно или по някакво недоразумение. Докато го гледа, Лобо си мисли, че Маркизчето е навършил двадесет и една години преди два месеца и че няма да навърши двадесет и две. Поне сам прави всичко възможно, за да го избегне.

— С пистолетите ме бива, капитане. По-добър съм от теб.

— Върви по дяволите, лоцмане.

Думите му — били те заповед или предложение — се разбиват в невъзмутимостта на Мараня.

— Сега вече ми е все едно с какво ще играя: с петици или с аса — казва той с присъщото си равнодушие… — По-добре така, отколкото да свърша, храчейки кръв в някоя кръчма.

Пепе Лобо вдига ръка. Не му допада посоката на разговора.

— Забрави. Това е моя работа.

— Някои неща ми харесват, знаеш го — помощникът криви устни в трудно определима, малко жестока усмивка. — Например да вървя по острието на бръснача.

— Не и заради мен. Ако толкова бързаш, хвърли се във водата с по един шестфунтов снаряд в джобовете.

Мараня мълчи известно време, като че ли обмисля сериозно предимствата и недостатъците на предложението.

— Заради сеньората е, нали? — казва той накрая. — Заради нея е цялата тази история.

Това, разбира се, не е въпрос, а потвърждение. Двамата корсари мълчат известно време, облегнати на фалшборда, загледани в една и съща посока: градът, който се простира пред тях, подобен на огромен кораб, който в зависимост от светлината и морето понякога сякаш плава по водата, а друг път изглежда заседнал на черните скали, издигащи се под стените. След малко Мараня вади пура и я слага в устата си.

— Е, надявам се да убиеш онзи негодник. За да престане да досажда.

Интендантството на Кралската армада се намира в двуетажна сграда на главната улица на остров Леон. От час и половина Фелипе Мохара — с кафява куртка и карирана кърпа на главата, с наваха в пояса и платнени обувки — чака в тесния коридор на партерния етаж, заедно с още двайсетина души: моряци в униформа, цивилни, старци и облечени в черно жени с деца на ръце. Стели се пелена от тютюнев дим, носи се шум от разговори. И всички разговори се въртят около едно и също: пенсии и заплати, които не идват. Морски пехотинец с къса синя куртка и жълти ремъци през гърдите, подпрял се небрежно на мръсна стена със следи от ръце и влажни петна, стои на пост пред кабинета на служба „Плащания и инспекции“. След малко един писар подава глава през вратата.

— Следващият.

Под погледите на останалите Мохара си проправя път и влиза в кабинета, поздравявайки с „добър ден“, но никой не му отговаря. От толкова идвания познава добре мястото: коридора, кабинета и онези, които са вътре. Там, зад малко писалище, покрито с хартия и оградено от шкафове, върху един от които се вижда хляб и празна бутилка вино, работи един ефрейтор, подпомаган от писар. Работникът от солниците спира пред писалището. Познава достатъчно добре и двамата — ефрейторът винаги е един и същ, а писарите се сменят, — но знае, че за тях той е само едно лице сред десетките, които приемат всеки ден.

— Мохара, Фелипе… Идвам да проверя как вървят нещата с изплащането на наградата за заловената канонерка.

— Дата?

Работникът от солниците дава съответната информация. Продължава да стои прав, никой не му предлага да седне на стола, който стои в ъгъла: сложен е нарочно настрани, за да не сядат посетителите. Докато писарят се рови из шкафовете, ефрейторът се заема отново с документите, които са на писалището му. След малко писарят поставя пред него отворена регистрационна книга и папка с документи.

— Мохара ли казахте?

— Да. Фигурират и имената на Франсиско Панисо и Бартоломе Карденас, вече покойник.

— Не виждам нищо.

Писарят, прав до ефрейтора, му показва един ред в регистъра. Щом го вижда, другият отваря папката и рови сред съдържащите се там документи, докато накрая намира търсения.

— Да, тук е. Молба за награда за залавянето на френска канонерска лодка при мелницата на Санта Крус. Няма резолюция за момента.

— Какво казахте?

Ефрейторът свива рамене, без да вдига поглед. Очите му са изпъкнали, косата му е рядка, има нужда от бръснене. Изглежда уморен. Под яката на синята му куртка, разкопчана небрежно, се показва не особено чиста риза.

— Казвам, че няма решение — отговаря безразлично. — Че молбата не е минала горните инстанции.

— Но документът, който е тук…

Следва бърз, презрителен поглед. На зает чиновник.

— Можете ли да четете?

— Не много добре… Не.

Другият потропва с нож за рязане на хартия по документа.

— Това е копие от оригиналното дело: молбата, подадена от вас и приятелите ви, която още не е одобрена. Нужен е подписът на адмирала, а после на инспектора и ковчежника на армадата.

— Мислех, че вече трябва да е готово.

— Можете да бъдете доволен, че не ви е отказано.

— Мина много време.

— Защо разправяте всичко това на мен? — с рязък жест на досада ефрейторът посочва вратата с ножа за рязане на хартия. — Да не би аз да раздавам парите?

Сметнал въпроса за приключен, той отново свежда поглед към книжата си. Но веднага го вдига, щом забелязва, че работникът от солниците не помръдва от мястото си.

— Казах ви…

Млъква, когато забелязва как го гледа Мохара. После поглежда ръцете, които висят със затъкнати палци на пояса, от едната и другата страна на навахата, пъхната в него. Гледа суровите черти на мъжа срещу себе си, закалени от слънцето и ветровете на каналите.

— Вижте, сеньор офицер — казва работникът от солниците, без да променя тона си. — Моят шурей умря заради тази френска канонерка… А аз се сражавам на острова, откакто е започнала войната.

Той млъква, без да откъсва поглед от ефрейтора. Спокойствието му е само привидно. Изтърси още някоя небивалица, мисли си той, и може да ти видя сметката, ако ще и да съсипя живота си после. Бог ми е свидетел. Ефрейторът, който сякаш прочита мислите му, хвърля бърз поглед към вратата, зад която се намира морският пехотинец. После подема по-дипломатично.

— Тези неща не са така лесни, изискват време… Армадата е зле с финансите, а това са много пари.

Този път тонът му е различен. Притеснен и примирителен. По-мек, успокояващ. Времената са несигурни, току-виж приели тази Конституция, и човек никога не знае на кого може да се натъкне в лош момент на улицата. Прав, с папка в ръце, писарят се съгласява с кимване, без да отрони дума. На Мохара му се струва, че забелязва тайна радост в начина, по който гледа крадешком началника си.

— Но ние сме в нужда — възразява той.

Ефрейторът прави безпомощен жест. Сега поне изглежда искрен. Или желае да изглежда така.

— Вие получавате ли заплатата си, приятелю?

Работникът от солниците кима недоверчиво.

— Плащат от време на време. Понякога дават храна.

— Тогава имате късмет. За храната най-вече. Хората отвън, в коридора, също са в нужда. Не могат да се бият, не стават и за нещо друго, така че и толкова не им дават… Хвърлете им един поглед на излизане: стари моряци в крайна бедност, защото не получават пенсията си, сакати, вдовици и сираци без никаква помощ… Никой не плаща заплати от двайсет и девет месеца насам. Всеки ден влизат през тази врата по-тежки случаи от вашия… Какво очаквате да направя аз?

Мохара се отправя мълчаливо към вратата. На прага спира за секунда.

— Да ни обслужвате човешки — отговаря той мрачно. — И да ни уважавате.

На провлака, който отливът оставя открит, петстотин вари по-нататък от крепостта Санта Каталина, до Калета, една лампа, сложена на неравната настилка от шуплест камък, осветява отдалече двама прави, неподвижни мъже, застанали на петнайсет стъпки един от друг, и всеки от тях в края на диаметъра на кръга от светлина. Двамата са гологлави и без връхни дрехи. Обичайно би било да са по ризи или дори голи от кръста нагоре — прекалено многото плат по тялото увеличава риска от разкъсвания и инфекции в случай на попадане на куршум, — но е два часа през нощта и е много студено. Поради недостатъчното облекло ръката би могла да затрепери при прицелване, да не говорим пък за възможността треперенето да бъде зле изтълкувано от страна на свидетелите на сцената: далечното проблясване на фара на Сан Себастиан очертава силуетите на четирима мъже, загърнати във връхни дрехи и плащове, застанали встрани в тържествено мълчание. Единият от двамата съперници е облечен в син униформен мундир, с тесен панталон в същия цвят и военни ботуши. Другият е облечен изцяло в черно. В същия цвят е дори кърпата, която скрива яката на ризата. Пепе Лобо е решил да последва вещия съвет на Рикардо Мараня: всеки светъл цвят е ориентир, който помага на противника да се прицели по-точно. Така че, нали знаете, капитане. В черно и застанете в профил, така представлявате по-малка мишена за куршума.

В очакване на сигнала, корсарят е съхранил спокойствието си, прави опит да се отпусне. Диша бавно и настройва сетивата си. Опитва се да пропъди от главата си всякакви мисли, да вижда само осветената от фенера фигура срещу себе си. Дясната му ръка, отпусната край тялото, придържа към бедрото тежестта на пистолет с дълга цев, подходящ за случая. Същият пистолет държи и съперникът му, когото Пепе Лобо не вижда съвсем ясно, защото се намира, също като него, на границата на светлия кръг, огрят отдолу от лампата, която му придава вид на привидение, трептящо между светлината и мрака. И двамата ще започнат да виждат по-добре след миг, когато се разнесе сигналът и съперниците започнат да правят крачки към фенера, който ще ги осветява все по-добре. Договорените от секундантите правила са прости: само един изстрел, като всеки избира свободно, по свое усмотрение, момента за стрелба, докато се приближават един към друг. Който стреля отдалече, преди другия, ще има предимството на първия шанс, но също така ще поеме и риска да не улучи поради разстоянието. Който стреля отблизо, ще има по-голям шанс да улучи, но пък ще се изложи на опасността да получи куршум, ако чака прекалено дълго преди да натисне спусъка. Като в играта на карти е — еднакъв риск да загубят поемат и припрените, и прекалено колебливите.

— Пригответе се, сеньори — казва един от секундантите със сериозен тон.

Без да се обръща, Пепе Лобо хвърля крадешком поглед към групата: двама офицери, приятели на съперника му, един хирург и Рикардо Мараня. Достатъчно свидетели, за да докажат после, че не може да става дума за убийство, че всичко е станало извън очертанията на града, в съответствие с изискванията на честта и приличието.

— Готов ли сте, сеньор Вируес?

Макар че не духа вятър, и от спокойното море долита само тихият плисък на водата между скалите, Пепе Лобо не чува отговора на другия, но вижда как онзи кимва бързо с глава, без да откъсва поглед от него. По жребий Лоренсо Вируес е с гръб към морето, докато Лобо се намира в онази част на провлака, която води към Калета и извитите във формата на полумесец стени на крепостта Санта Каталина. Морската вода скоро ще започне да се покачва и след петнайсет минути вече може да залее ботушите им. Но се предполага, че дотогава всичко ще е свършило и един от двамата ще лежи на влажните камъни, където сега светлината на лампата проблясва в локвите, останали след оттеглянето на морето — а може там да лежат и двамата.

— Готов ли сте, сеньор Лобо?

Корсарят отлепя устни — с усилие, защото устата му е пресъхнала — и произнася само едно сухо „да“. Никога преди не се е бил на дуел, но е стрелял срещу други хора и се е сражавал със сабя в ръка в безумния вихър на морската битка, вървял е по хлъзгави от кръв палуби, под свистящи вражески снаряди, които са цепели на трески мачтите над главата му. В занаят като неговия, при който се налага да излагаш на риск съществуванието си, за да си осигуриш прехрана, животът и смъртта са думи, подвластни на картите, раздавани от съдбата. Тази нощ той проявява професионалното безразличие на човек, който е преживял достатъчно премеждия. Пепе Лобо предполага, че поради занаята същото се отнася и до съперника му. Ако оставим настрани разприте и разменените обиди, Пепе Лобо знае, че Вируес е тук не защото се притеснява какво ще кажат хората, а заради старата сметка, чието уреждане се отсрочва още от времето, прекарано в Гибралтар, и утежнена в последно време от допълнителни дреболии.

— Пригответе се, сеньори… Тръгвате при моя сигнал.

И преди да пропъди всичко от главата си, за да се съсредоточи върху вдигането на пистолета и изминаването на разстоянието, през ума на Пепе Лобо минава една мисъл: днес много му се живее. Или, по-точно казано, много му се иска да убие съперника си. Да го изтрие завинаги от лицето на земята. Корсарят не се бие, воден от представи за предполагаема чест, които на неговата възраст и при неговата професия въобще не го интересуват. Оставя честта, неизбежно свързаните с нея перчения и гротескните й последици — колко дяволски неудобна се оказва винаги тази чест, — на онези, които могат да си я позволят. Той е дошъл на провлака при Санта Каталина с намерението да тегли един куршум на Лоренсо Вируес: един хубав пистолетен изстрел право в гърдите, който да изтрие от лицето му глупавото и високомерно изражение на човек, гледащ на света с елементарния поглед на старите времена. На човек, който не знае, по силата на рожденото си право или по каприз на съдбата, колко труден е животът, когато се движиш откъм тъмната му страна и колко е студено навън. Във всеки случай — казва си Лобо за последен път, преди да се съсредоточи върху собствения си живот или собствената си смърт — каквото и да се случи, Лолита Палма ще си помисли, че е било заради нея.

— Напред!

Вече съществува само „сега“. Наоколо има само тъмнина и полусенки, мрак, който обгръща като черна завеса кръга на светлината, чиято наситеност Лобо вижда да нараства, докато върви към средата на кръга, бавно, опитвайки да се движи по-скоро странично, отколкото направо, взрян в мъжа, който на свой ред също крачи напред и се очертава все по-наблизо и все по-добре осветен. Една крачка. Две. Внимава да стъпва здраво и да не изпуска от прицела си противника. Всичко се свежда до това. Не главата, а инстинктът е този, който пресмята дистанцията и възможността за стрелба, той задържа сгърчения пръст, докосващ спусъка, бори се с порива да стреля, преди другият да го е направил. Да прибърза и да изпревари противника си. Така се движи корсарят, благоразумно, стиснал зъби, чувствайки как мускулите на тялото му се свиват сами в очакване на сухия удар на парче олово. Вече три крачки. Или може би четири. Като че ли през живота си не е изминавал по-дълъг път — а може би наистина е така? Земята е неравна и на вдигнатата хоризонтално и леко отпусната в лакътя ръка, стиснала пистолета, й е трудно да държи силуета на съперника на линията на прицела.

Пет крачки. Шест.

Проблясъкът стряска Пепе Лобо. Толкова е съсредоточен в напредването и в прицелването, че не чува изстрела. Само забелязва внезапното проблясване, идващо от оръжието на съперника му, докато той полага неистови усилия да не натисне на свой ред спусъка. Куршумът минава на инч от дясното му ухо със зловещо изжужаване — като оловна конска муха.

Седем крачки. Осем. Девет.

Не изпитва нищо особено. Нито удовлетворение, нито облекчение. Само увереността, че изглежда ще живее по-дълго от предвижданията отпреди пет секунди. Успял е да не стреля, обратно на обичайното в такива случаи, и държи пистолета все така насочен към противника, като продължава да върви напред. На светлината на фенера, до който ще стигне всеки момент, може да види разкривеното лице на Лоренсо Вируес. Офицерът е спрял, с все още димящ пистолет в отпуснатата ръка, застинал в нерешителност между момента на стрелбата и осъзнаването на своя провал. Корсарят знае отлично какво се прави в такива случаи. Както и какво не се прави. В доброто общество е прието в такива случаи да се стреля от място, без да направиш и крачка повече, или дори във въздуха, след като първоначалната разгорещеност вече е отминала. Важното е да се осъществи размяна на изстрели, най-често едновременни, защото никой истински джентълмен не би убил хладнокръвно противника си с изстрел от упор.

— За бога, сеньор! — възкликва един от секундантите.

Това може би е някакъв укор, мисли си Лобо. Призив да си спомни за изискванията на честта или молба за пощада. От своя страна Вируес не отваря уста. Гледа като хипнотизиран дулото на пистолета, приближаващо се към него. Не спира да го гледа нито за миг, дори когато, застанал точно пред него, Пепе Лобо смъква оръжието до дясното му бедро, натиска спусъка и от упор счупва с един куршум бедрената му кост.

Нощта е почти тъмна, слабият отблясък на намаляващата луна осветява само белите тераси и наблюдателните кули по покривите на високите сгради. В далечината, някъде при манастира „Дескалсос“ има запалена улична лампа, но светлината й не стига до тесния вход, в който е застанал Рохелио Тисон. Нишата, в която архангелът тъпче дявола с меч в ръка, разположена високо на ъгъла на улица „Сан Мигел“ и стръмната „Мурга“, почти не се различава в мрака.

Трудно различима фигура със светли очертания се движи бавно насам, осветявана на моменти от далечната светлина на уличната лампа. Тисон я наблюдава, докато тя се приближава, минава под нишата с архангела и се отдалечава нагоре по улицата. След като изчаква малко, оглеждайки зорко кръстовището във всички посоки и след като не вижда никого, комисарят отново се обляга на стената. Нощта, както можеше да се очаква, ще бъде дълга. И вероятно няма да е само тази, опасява се той. Но основното достойнство на ловеца е търпението. А този нощ той е излязъл на лов. С подвижна примамка.

Фигурата със светлите контури пак наближава ъгъла — сега върви в обратна посока. В пълната тишина на улицата, където никаква светлина не се процежда през жалузите на прозорците, се чува шумът на бавните, неуверени стъпки. Ако помощникът Кадалсо не е заспал, пресмята комисарят, би трябвало да вижда примамката, която сигурно е стигнала до мястото, където дебне той — наблюдава този участък на улицата от прозореца на една аптека на площад „Карнисерия“. За противоположния край на маршрута отговаря друг агент, поставен на ъгъла с улица „Вестуарио“, откъм страната, където е лампата на „Дескалсос“. Така тримата покриват каре от къщи и близките до тях пресечки, чийто център е ъгълът с архангела. Първоначалният план е включвал и още агенти за околностите, за да се обхване по-голямо пространство, но възможността едно прекалено разгръщане на силите да привлече твърде много внимание е разколебало в последния момент Тисон.

Примамката спира до входа и силуетът й се откроява на фона на светлината на далечната лампа. От укритието си комисарят вижда ясно светлото петно на големия бял шал, който служи едновременно като стръв за убиеца и ориентир за него и агентите му. Безспорно — след като Тисон има пръст в случая, това не би изненадало никого, — момичето не знае за опасността, която го грози, нито за истинската си роля в тази история. То е много младо, проститутка от „Мерсед“, същата, която преди време комисарят видя гола, легнала по корем на един мръсен нар, докато той плъзгаше по гърба й края на бастуна си, надвесен над пропастта в собствената си душа. Казва се Симона. Сега е на шестнадесет години и на по-ясна светлина става видно, че е изгубила предишната си невинна свежест, упражняването на този занаят вече толкова време не може да не остави следи, — но на пръв поглед е съхранила крехката си уязвимост, русата си коса и светлата кожа на младо момиче. На Тисон не му беше трудно да я убеди: петнайсет дуро на сводника й — някой си Кареньо, известен мошеник — под претекст, че искат да привлекат женени мъже от квартала, които после да шантажират на воля. Или нещо подобно. Ако споменатият Кареньо е доловил измамата, то не е показал, че това го вълнува особено, прибрал е парите, осигурявайки си бъдещото благоразположение на комисаря, без дори да попита дали всичко това може да има нещо общо със слуховете за убити жени, които се носят из града. Това не е негова работа, още по-малко пък, ако в нея е замесен Рохелио Тисон. Освен това, както отбеляза сводникът, когато даде съгласието си, проститутките са за това. Да бъдат проститутки и да служат на великодушните сеньори — комисари. Колкото до Симона, тя погледна на ситуацията с примирението, с което явно приемаше всичко, което й наредеше някой мъж — който и да е, който е на ред в момента. В крайна сметка на нея й е все едно дали ще са женени мъже от квартала или ергени, офицери или редници, все едно й е дали ще се разхожда нощем по една или по друга улица. Все едно и също ще върши.

Светлото петно на шала отново се движи надолу по улицата. Рохелио Тисон го проследява с поглед до ъгъла с улица „Вестуарио“, където го вижда да спира, превръщайки се в неподвижен силует, очертан от далечната светлина на лампата. Преди малко с нея се е разминал някакъв мъж, чиято поява накара комисаря да застане нащрек, но се оказа поредният минувач, на когото предварително предупреденото момиче не обърна внимание. Дадени са й точни наставления: да не задиря никого, да чака. Досега трима мъже са минали покрай нея и само един се е спрял, за да подхвърли няколко неприлични думи, преди да продължи по пътя си.

Времето минава, Тисон е уморен. С удоволствие би седнал на някое от стъпалата, под прикритието на входа и би подпрял глава на стената, за да подремне. Но знае, че е невъзможно. Докато мисли за това, храни надежда, че Кадалсо и другият агент също устояват на изкушението да затворят клепачи. Картината на улицата, тъмнината и движещото се насам-натам светло петно на шала се смесват в ума му, на прага на дрямката, със спомените за мъртвите момичета. Със сцени от шахматната дъска на града, чиито квадратчета през нощта са черни до едно. Мъчейки се да държи очите си отворени, Тисон бута назад шапката си и разкопчава редингота, за да се освежи от нощния хлад. По дяволите всичко. Би убил човек, за да изпуши една пура.

Затваря за секунда очи и когато ги отваря, вижда, че момичето е близо. Дошло е и е застанало до входа съвсем естествено, като част от шетнята си нагоре-надолу. Спира на крачка от входа, обърнато към улицата, с шал на раменете и открита глава, без да издава с нещо присъствието на полицая. Действа прикрито и дискретно, установява той, докато гледа как се очертават раменете й на меката лунна светлина над високите части на сградите и от проблясването на уличната лампа, горяща надолу по улицата.

— Нямам късмет тази вечер — казва момичето тихо, все така застанало с гръб към него.

— Много добре се справяш — прошепва той със същия тон.

— Помислих си, че последният ще спре, но не го направи. Само ме погледна и ме подмина.

— Успя ли да видиш лицето му?

— Съвсем за малко. Лампата беше прекалено далече… Стори ми се як, с бича мутра.

Описанието задържа за миг вниманието на комисаря. Един от въпросите, които си е поставял напоследък, е по какъв начин лицето на един човек може да се свърже с характера и намеренията му. Лутайки се слепешком по много пътища, той си припомня идеите, съдържащи се в една книга, която Иполито Барул му е дал да чете преди няколко месеца: „Физиогномика“ на Джовани дела Порта. Това е трактат, писан преди двеста години, но интересен за всеки полицай: до каква степен е възможно да се отгатнат качествата и недостатъците на човек, като се изхожда от физическите му черти. Става дума за вид изкуство, основаващо се на догадки — пресилено би било да се нарече наука, уточнява учителят, давайки му книгата, — посредством които би могло да се определят опасните човешки същества, склонни към престъпления или злодейства, по някои особености на лицата и телата им. Тогава Тисон прочете на един дъх онези страници и после се скита дълго из Кадис, постоянно нащрек, недоверчив и с пронизващ поглед, опитвайки се да открие лицето на убиеца сред хилядите, с които се разминаваше ежедневно. Търсеше заострени черепи като признак за злосторничество, ниски чела, говорещи за глупост и невежество, редки и сключени вежди — склонност към пороци, конски зъби, издаващи склонност към зло, уши на козел, прекалено широки ноздри — белег на развратност и жестокост. А лицата, напомнящи на муцуните на бик или крава, припомня си Тисон, са свързани с мързела и страхливостта. Експериментът приключи една слънчева сутрин, когато, спирайки се пред витрината на магазин за ветрила, за да запали пурата си, комисарят видя лицето си отразено в стъклото и си даде сметка, че според физиогномичните теории неговият орлов нос би бил несъмнен признак на величие и благородство. Същата вечер върна книгата на Барул и престана да разсъждава по въпроса.

— Ако искате, сеньор комисар, ще ви позабавлявам.

Симона е проговорила съвсем тихо. Стои все така с гръб към него, обърната към улицата, като че ли е сама.

— Много съм бърза с ръката — добавя.

Тисон не се съмнява в резултатната сръчност на младото момиче, но само три секунди са му достатъчни, за да отхвърли идеята. Ситуацията е такава, решава той, че не му е до забавления.

— Може би не точно сега — прошепва в отговор.

— Както предпочитате.

Безразлична, Симона тръгва отново по улица „Сан Мигел“ и потъва постепенно в мрака, докато накрая се различава само отдалечаващото се светло петно на шала. Рохелио Тисон отделя гръб от стената и променя положението си, раздвижвайки схванатите си мускули. После поглежда към нощното небе над къщата, където е нишата с архангела. Тоя французин е особен тип, казва си той отново. С тези негови оръдия, траектории на стрелба и първоначално недоверие, а накрая научното му любопитство, което не успя да прикрие, се оказа по-силно от всичко. Полицаят се усмихва, припомняйки си колко настоятелно се интересуваше артилерийският капитан от последните данни, уточненията относно идеалните места за попадение и начина на предаване на всичко това от единия до другия край на залива. Дано тази нощ изпълни думата си.

Отново се връща желанието му да отпусне клепачи, изпада в странно състояние, в което се смесват образите на нощта и кошмарите на паметта. Разкъсана плът, оголени кости, отворени, неподвижни очи, покрити с тънък слой прах. И един далечен глас, с неясен акцент и пол, който нашепва неразбираеми слова, нещо като „тук“ или „към мен“. Главата на полицая клюмва леко, той се стряска и вдига рязко поглед. Гледа към улица „Сан Мигел“, в очакване да види как отново се появява светлото петно на шала. За миг решава, че вижда черна сянка, която се движи. Сянка, която се плъзга надолу по фасадите на къщите отсреща. Дрямката, заключава той, ражда свои собствени призраци.

Не вижда шала. Сигурно Симона е спряла накрая на улицата. Първоначално неспокоен, после разтревожен, той се вглежда в тъмнината. Не се чуват и стъпките на момичето. Сдържайки порива си да излезе от укритието, Тисон наднича предпазливо, внимавайки да не се подава много. Нищо. Само мракът при пресечката и далечният отблясък на лампата в другия край на улицата. При всички случаи тя би трябвало да се е върнала. Прекалено много време мина. Прекалено е тихо. Картината на шахматната дъска отново изниква в мрака пред очите му. И безмилостната усмивка на учителя Барул. Не видяхте този ход, сеньор комисар. Пак ви убягна. Допуснахте грешка и губите нова фигура.

Пристъпът на паника го връхлита, когато вече е извън входа и тича в тъмнината по тротоара към ъгъла, потънал в мрак. Най-после шалът се появява: бяло петно, паднало на земята. Тисон минава тичешком покрай него, стига до ъгъла и спира, оглеждайки се във всички посоки, мъчейки се да проникне в черната нощ. Само смътният отблясък на намаляващата луна, вече изцяло скрита зад покривните тераси, обагря в синкави тонове железните решетки на балконите и тъмните правоъгълници на вратите и прозорците, и сгъстява черните сенки в нишите и скритите ъгли на тихата улица.

— Кадалсо! — крещи отчаяно той. — Кадалсо!

В отговор на неговия вик в една от пустите, тъмни пролуки, които се простират като зловещи пукнатини към потъналата в най-непрогледен мрак част на площадчето, нещо сякаш се раздвижва за миг, като че ли някаква част от сградата е оживяла. Почти едновременно с това една врата се отваря с трясък зад гърба на комисаря, правоъгълник от падаща диагонално светлина прорязва улицата като с нож и тежките стъпки на Кадалсо отекват мощно, докато се приближават. Но Тисон вече тича отново, втурнал се сега с всички сили към мястото, където, колкото повече се приближава, толкова по-добре успява да различи една безформена купчина, която внезапно се разделя на две сенки: една неподвижна на земята и друга, оттегляща се бързо покрай стените на къщите. Без да спира при първата, комисарят се стреми да стигне втората, а тя прекосява улицата и се скрива зад ъгъла на „Куна Виеха“, очертавайки се за миг на светлината: черен силует, движещ се бързо и безшумно.

— Стой, в името на закона!… Стой!

На някои близки прозорци светват свещи и лампи, но Тисон и сянката, която преследва, вече са ги оставили зад гърба си, преминават бързо малкия площад на улица „Реканьо“ и продължават към „Оспитал де Мухерес“[2]. От усилието белите дробове на полицая сякаш горят, бастунът също му пречи, изгубил е шапката си по пътя, а полите на дългия редингот се мятат между краката му. Сянката, която преследва, се движи с невероятна бързина и той все по-трудно я вижда в далечината.

— Стой!… Стой!… Дръжте убиеца!

Разстоянието вече не може да бъде преодоляно и надеждата, че някой съсед или случаен минувач ще се присъедини към преследването е минимална. Твърде бързо преминават по улиците, зима е и е почти два часа през нощта. Тисон чувства, че силите започват да му изневеряват. Поне, мисли си той със съжаление, да беше взел пистолета си.

— Кучи син! — крещи безпомощно полицаят и накрая спира.

Задушава се. Този последен вик го е довършил. Дишайки с хъркащото хриптене на спукан ковашки мях, прегърбен, поемайки с усилие въздух в горящите си бели дробове, Тисон се подпира на стената на болницата и постепенно се отпуска надолу, докато накрая сяда на земята, загледан мрачно в ъгъла, зад който е изчезнала сянката. Стои там немалко време, възстановявайки дишането си. Накрая, с голямо усилие, става и тръгва бавно, накуцвайки с бодящите го крака, обратно към площадчето „Карнисерия“, където вече прозорците светят и съседи по ризи и нощни шапчици надничат от тях или са застанали по входовете. Свестяват момичето в аптеката, съобщава му Кадалсо, идващ насреща му с фенер в ръка. Симона е дошла на себе си с помощта на ароматни соли, намокрили са с оцет и слепоочията й. Убиецът само я е ударил, от което е изгубила съзнание.

— Успяла ли е да види лицето му?… Някоя подробност?

— Прекалено уплашена е, за да съобразява както трябва, но по всичко личи, че не е успяла. Всичко е станало бързо, нападнал я е отзад. Усетила се е чак когато онзи е запушил устата й… Смята, че не е бил много едър мъж, но гъвкав и силен. Нищо друго не е видяла.

Пак започваме отначало, казва си Тисон обезсърчено, смазан от провала и умората.

— Къде е искал да я заведе?

— Не знае. Казах ви, че е изпаднала в несвяст при удара… Ако се съди по мястото, мисля, че е искал да я завлече до прохода, който се намира зад един склад за въжета, когато ние се появихме.

Употребата на множественото число вбесява комисаря.

— Ние?… Къде беше ти, животно?… Трябва да са минали под носа ти!

Другият не отваря уста. Съкрушен е. Тисон го познава достатъчно добре и може правилно да разтълкува фактите. Въпреки това не може да повярва.

— Не казвай, че си заспал…

Продължителното мълчание на помощника му е достатъчно красноречиво. Пак прилича на голям, непохватен, безсловесен пес, който търпи, провесил уши и с опашка между краката, укорите на стопанина си.

— Слушай, Кадалсо…

— Да, сеньор комисар?

Тисон се взира в него, потискайки желанието си да счупи бастуна в главата му.

— Голям глупак си.

— Да, сеньор комисар.

— Да ги вземат мътните и баща ти, и майка ти, и Дева Мария.

— Както счетете за нужно, дон Рохелио.

— Глупак. Тъп си като задник.

Тисон е бесен, още не иска да приеме поражението си. Този път беше почти на крачка от успеха. Почти го беше хванал. Поне, успокоява се той, убиецът няма основание да мисли, че става дума за капан. Нека си мисли, че случайно се е натъкнал на някой нощен стражар. Непредвидено обстоятелство. В крайна сметка, не е станало нищо, което да му попречи да опита отново. На това разчита и комисарят. Най-сетне, примирен, но предъвквайки все още яда си, той се оглежда: съседите продължават да стоят по прозорците и входовете.

— Хайде да видим момичето. И кажи на тези хора да се прибират. Има опасност от…

Прекъсва го нещо като продължителен стон, разнесъл се във въздуха над тях, откъм улица „Сан Мигел“. Или по-скоро сякаш внезапно някой раздира с все сила исполинско парче плат над главите им.

После, на четиридесет стъпки от тях, избухва бомба.

[1] „Buenos dias, senorita.“; „Cuanto cuesta?“; „Malditos canallas.“ (исп.) — „Добър ден, сеньорита“, „Колко струва?“, и „Проклети мръсници“. — Б.р. ↑

[2] Hospital de Mujeres (исп.) — Женската болница. — Б.пр. ↑

15.

В Кадис някои кралски укази и общински наредби съществуват, за да не бъдат изпълнявани. Тази, която ограничава публичните изяви по време на Карнавала, е една от тях. Въпреки че официално не са позволени нито балове, нито музика, нито улични спектакли, всички се веселят посвоему преди началото на Великите пости. Макар през последните седмици френските бомбардировки да са станали по-чести — много бомби обаче все така не избухват, — улиците гъмжат от хора: простолюдието празнува в своите квартали, а хората от отбраното общество правят традиционната обиколка по частни забави и веселби по кафенета. След полунощ градът гъмжи от маскарадни костюми и домина, които се пръскат едни други с вода, обсипват се с конфети и пъстри гирлянди. Цели семейства, роднини и приятели ходят от къща на къща, разминавайки се с групи чернокожи — роби и свободни — които минават по улицата под звуците на свирки и барабанчета. В продължителния и разгорещен спор, в който взеха участие и кортесите — дали градът трябва да се откаже от Карнавала и да съхрани умереност и въздържаност поради войната или е по-добре да покаже на французите, че всичко следва нормалния си ход, се наложиха привържениците на втората позиция. По терасите има книжни фенери със свещи, които се виждат от другия край на залива, а някои закотвени в залива кораби са запалили сигналните си светлини в открито предизвикателство към неприятелските бомби.

Лолита Палма, Кура Вилчес и братовчедът Тоньо вървят хванати под ръка по площад „Сан Антонио“, избягвайки с усмивка всевъзможните вдигащи врява маски. Тримата са с маскарадни костюми. Лолита е с широко домино от черна тафта, което оставя да се вижда само устата й, облечена е като арлекин, с черно-бял маскараден костюм с качулка. Кура, вярна на стила си, носи наперено военна куртка, пола с три волана, с ресни и пискюли, шапка на войскова лавкаджийка и картонена маска с нарисувани мустаци. Братовчедът Тоньо е с венецианска маска, а иначе се е нагиздил като тореадор: къс, бродиран жакет, силно прилепнал панталон и прибрана в мрежичка коса, на пояса, вместо кама от Албасете, носи три хавански пури и плоско шише с ракия. Тримата излизат от бала на Търговското консулство, където са прекарали добре, с музика и разхладителни напитки в компанията на някои приятели: Мигел Санчес Гинея и жена му, Тониете Алкала Галиано, Пако Мартинес де ла Роса и американеца Хорхе Фернандес Кучийеро, както и други млади либерали. Сега под предлог, че имат нужда от малко свеж въздух и ескортирани от братовчеда Тоньо, двете приятелки използват случая да се поразходят, наслаждавайки се на уличната атмосфера, и да срещнат друг вид хора.

— Хайде да отидем в кафене „Аполо“ — предлага Кура Вилчес.

Това е единственият ден от годината, когато жените влизат безпрепятствено в кафенетата на Кадис. Иначе тяхна територия са сладкарниците, където цари не толкова мъжка атмосфера, предлагат се плодови сладоледи и студени напитки, витрините са пълни със сладкиши, а вътре има облицовани с махагон умивалници, където дамите могат да измият пръстите си.

Братовчедът Тоньо протестира. Вие луди ли сте, казва им той. Да вляза в леговището на лъвовете с две красиви жени. Боже мой! Живи ще ви изядат.

— Защо? — шегува се Лолита Палма. — Нали сме ескортирани от такъв накипрен „махо“ като теб.

— Матадор, повалял бесни бикове — уточнява Кура Вилчес.

— Освен това — добавя Лолита, — с тези маски никой няма да разбере дали сме хубави или грозни.

Братовчедът въздиша скептично, примирен със съдбата си, докато междувременно поемат към сградата, намираща се на ъгъла с улица „Мургия“.

— Грозни ли?… Та вие сте безподобни гълъбици, момичета. Освен това, по време на Карнавала и в тези часове в Кадис няма грозни жени.

— Шансът на живота ми! — пляска радостно с ръце Кура Вилчес.

Лолита Палма се смее, хванала под ръка братовчед си.

— И на моя!

Тримата минават покрай подредените една зад друга отстрани на площада каляски и карети, чиито кочияши чакат на групички и си подават един мях с вино. После пристъпват прага под фронтона, на който е поставена лира от ковано желязо, дала името на заведението. Братовчедът Тоньо е постоянно присъствие в кафене „Аполо“ и когато влизат, управителят, познал го въпреки костюма, го поздравява почтително и се кланя, след като получава едно сребърно дуро.

— Маса с хубав изглед, Хулито. Където дамите да се чувстват удобно.

— Не зная дали има свободни, дон Антонио.

— Залагам още едно дуро, че няма да намериш. И ще го загубя.

Втора монета проблясва и се озовава в дланта на управителя, който сръчно и почти незабележимо я прибира в джоба на престилката си.

— Ще видим какво може да се направи.

Пет минути по-късно тримата вече седят сред тълпата и двете жени пият ликьор с канела, а пред братовчеда Тоньо има бутилка пахарете[1].

Разположили са се на столове, току-що сложени около една сгъваема маса, която едно момче от кафенето донесе, държейки я високо над главата си, и я постави до колоните в централния двор. Заведението е на четири етажа, горните два, към които има вход откъм улица „Мургия“, са пансион, там се настаняват пътници. Долу са централният вътрешен двор и първият етаж, с трапезарията и различните зали, където предпочитат да се събират най-запалените либерали сред депутатите. Днес долните етажи кипят от оживление. Има много светлина, полилеи и свещници греят навсякъде и хвърлят отблясъци по всички украси, атлази, бродерии и пайети. Отгоре хвърлят цветни гирлянди, пищят свирки, духов оркестър свири весела музика под арките в дъното. Няма танци, но келнерите с подноси с напитки кръстосват нагоре-надолу, докато хората се смеят, пеят и бъбрят оживено, минавайки от една маса на друга. Наоколо е задимено, шумно и весело. Лолита Палма, развеселена, оглежда всичко, докато братовчедът Тоньо — вдигнал е маската на главата си, за да си сложи очилата, — пуши и вдига наздравици, а Кура Вилчес с присъщата си непринуденост прави хапливи коментари за роклите, маските и хората, които виждат около себе си.

— Внимавай да не пропуснеш онази със зеления корсаж и голямата бяла перука. Според мен е снахата на Панчо Сугасти.

— Мислиш ли?

— Слушай какво ти говоря… И този, който я похапва за ухото, не е съпругът й.

— Ужасна си, Курита.

Има много мъже, което е нещо обичайно за кафенето. Граждани на Кадис, цивилни, военни и чужденци. Но и немалко жени им правят компания по масите в двора и страничните зали или надничат през перилата на първия етаж. Някои от тях са почтени дами, съпроводени от съпрузи, роднини и приятели. Други — Кура Вилчес им прави дисекция остроумно и безпощадно — не изглеждат чак толкова почтени. Карнавалът сваля някои бариери, отхвърляйки за кратко известна част от условностите, които през останалата част на годината градът поддържа с крайна строгост. В тези смутни времена Кадис продължава да е отворен за всички, които го превръщат в миниатюра на цяла Испания, но тук всеки знае мястото си. Когато това правило се пренебрегне или забрави, винаги се намира някой, който да го напомни. Без значение има ли война или не, тук ли заседават кортесите или другаде, карнавалните костюми и веселието не са достатъчни, за да изравнят невъзможни за изравняване неща. Възможно е, мисли си Лолита Палма, някой ден тези млади философстващи либерали, които спорят по кафенета, държат политически речи и организират сбирки, на които се говори за просвещение, народ и справедливост, да променят всичко. А може и да не променят нищо. В края на краищата, в „Сан Фелипе Нери“ заседават свещеници, благородници, учени, адвокати и военни. Там няма търговци или продавачи на сергии, няма представители на народа, макар да се твърди, че там се говори от името на народа и че депутатите представляват именно него. Кралят си е пленник във Франция и толкова обсъжданите нови права на народа не представляват нищо повече от куп хартия с надпис „Конституция“. Дори в общата шумотевица на кафе „Аполо“ това е очевидно. Кадисци, испанци — всички на едно място, но не и заедно. Или само до определена степен.

— Още по една чашка?

— Е, добре — Лолита позволява да й сервират още ликьор. — Но ти, братовчеде, искаш да съсипеш репутацията ми.

— Погледни Кура… Не се церемони.

— Тя не е особено свенлива.

От горния етаж продължават да валят конфети, подобно на пъстър сняг, сред светлината на свещниците. Като сваля едната си ръкавица, Лолита Палма отмахва хартийките от чашата си и пие бавно, на малки глътки. Много са маските, които успява да види от мястото, на което е седнала: елегантни или не, изискани, оригинални или простовати, има и хора, облечени ежедневно, с открити лица. И докато обхожда с поглед салона, наблюдаваща лица и тоалети, тя забелязва Пепе Лобо.

— Това не е ли твоят корсар? — пита Кура Вилчес, която случайно е проследила посоката на погледа й.

— Да, той е.

— Хей… Къде отиваш?

Лолита Палма така и няма да разбере — макар че ще си задава този въпрос до края на живота си, — какво я накара през онази карнавална нощ в кафе „Аполо“ да стане, за изненада на братовчед си Тоньо и Кура Вилчес, и да отиде до масата на Пепе Лобо, под прикритието на доминото и маскарадния си плащ. Може би третата чашка ликьор й вдъхва подобна смелост, а може би едва доловимото опиянение, от което възприятията й се изострят, вместо да се притъпяват, се дължи на музиката, на пъстрия дъжд от конфети, който придава нещо нереално, нематериално на пространството, разделящо Лолита от корсаря, сред веселите гласове и стелещия се във въздуха цигарен дим. Капитанът на „Кулебра“ е сам, но докато се приближава, Лолита забелязва, че на мраморната маса има бутилка и две чаши. Облечен е в обичайния си син мундир с месингови копчета, отворен над бяла жилетка и риза, чиято яка е опасана от тънка черна вратовръзка, и наблюдава обстановката в кафенето развеселено, но и малко отстрани, без да се включва прекалено в заобикалящото го веселие. Щом си дава сметка, че има някой наблизо, Лобо вдига поглед и вижда Лолита, точно в момента, в който тя застава пред него. Зелените очи на моряка, искрящи на светлината на свещите, я измерват отдолу нагоре до доминото и качулката от черна коприна, която тя си е сложила, докато се е приближавала. После пак я оглежда, този път от горе надолу. Очевидно не я разпознава.

— Добър вечер, маско — казва той усмихнат.

Белоснежната линия на усмивката разсича загорялото му лице между гъстите и тъмни бакенбарди. Без да става и без да откъсва поглед от нея, Лобо се навежда малко над масата, налива ракия в една чаша и я предлага на Лолита, а тя, възбудена от собствената си дързост — усеща върху себе си ужасените погледи на Кура Вилчес и братовчеда Тоньо, които я следят отдалече, — я приема и я поднася към устните си, под доминото, макар че отпива едва-едва: ракията е силна, гори устата и мирише леко на анасон. После връща чашата на моряка, който все така се усмихва.

— Да не би да си няма?

Сега в тона му се долавя любопитство. Или събуждане на интерес. Лолита Палма, която се пита чия ли е втората чаша на масата, продължава да мълчи от страх, че гласът й ще я издаде, изпитвайки приятното усещане за свобода, граничеща с дързост, която може да си позволи заради маскировката, но и увереност, че това не може да продължи дълго. Положението започва да става прекалено неловко. И опасно. За своя изненада обаче установява, че се чувства добре така, права пред масата на Пепе Лобо, гледайки го отблизо, безочливо зад закрилата на маската. И се наслаждава на близостта на тези очи, отразяващи светлината, на това лице на истински корсар, сурово и красиво, на спокойната му усмивка, по някакъв парадоксален начин сериозна и толкова мъжествена, едва потрепваща на устата, която тя изпитва желание да докосне. Жалко, че тук не се танцува, казва си тя замаяна. Не би имала нищо против да потанцува с него, пък и това може да се прави, без да се говори. Без неудобните думи, които така обвързват и ангажират.

— Не искаш ли да седнеш?

Тя клати мълчаливо глава и се кани да си върви. В този момент вижда помощник-капитана на „Кулебра“, младежа на име Мараня, който идва насам, проправяйки си път между масите. Явно другата чаша е негова. Време е да си върви, убеждава се тя. Да се върне при Кура Вилчес и братовчеда Тоньо, в света на разумното и привичното. Въпреки това, тръгвайки обратно, Лолита Палма прави нещо неочаквано, което скандализира и нея самата. Оставяйки се на импулса, накарал я да стане и да дойде тук, тя заобикаля бавно масата и стола, на който е седнал Пепе Лобо, и докато минава зад гърба му, плъзва един пръст на облечената си в ръкавица ръка по раменете на моряка и докосва сукното на мундира му. После, тръгвайки си, успява с крайчеца на окото си да види объркания поглед, който й отправя мъжът.

Пътят до масата й се струва безкраен. По средата му усеща нечие присъствие до себе си. Една ръка я хваща за китката.

— Почакай.

Вече наистина имам проблем, мисли си тя, докато спира и обръща лице, внезапно обзета от изненадващо спокойствие. Зелените очи са на педя от нейните, втренчени в нея. Лолита чете в тях любопитство и почуда.

— Не си отивай.

Тя стои все така близо, без да трепне. Ликьорът, чиято топлина се разлива из тялото й, й придава непозната до днес неустрашимост и хладнокръвие. Ръката на мъжа, която още не е пуснала китката й, я държи здраво — не й причинява болка, но и не й позволява да се освободи. Задържа я по-скоро жестът, отколкото силата. Тази ръка, минава й за миг през ума, е стреляла срещу Лоренсо Вируес и го е превърнала в инвалид до края на дните му.

— Пуснете ме, капитане.

В този момент Пепе Лобо я разпознава. Лолита вижда как по лицето му се сменят последователно изненада, неспособност да повярва, стъписване, неловкост. Пръстите му пускат китката й.

— Виж ти — прошепва той. — Аз…

По някаква неясна причина тя се радва на този миг на триумф. На смущението на мъжа, чиято усмивка е угаснала, все едно неочаквано са загасили светлината. Сега той се оглежда замислено, сякаш иска да провери колко хора от тези наоколо участват в измамата. После я поглежда много сериозно и произнася сухо:

— Съжалявам.

Прилича на момче, на което са се скарали, решава тя. Сърцето й се вълнува от някакъв смътен проблясък на детска невинност, който като че ли забелязва за миг в изражението на корсаря. Може би в този бърз поглед изпод вежди. Или почти детският начин, по който отваря широко, объркано очи. Сигурно така е гледал като малък, хрумва й внезапно. Преди да потегли на първото си плаване.

— Забавлявате ли се, капитане?

Сега пък той не отговаря и Лолита чувства особена, вътрешна възбуда. Смътно съзнание за някаква власт над мъжа пред себе си. Плътско, атавистично, почти първобитно усещане, предавано от жена на жена през вековете и достигнало до нея. Гледа брадата, набола само няколко часа след бръсненето, която хвърля тъмна сянка върху здравата, волева брадичка между бакенбардите, стигащи до ъгълчетата на устата. За момент се пита на какво ли мирише кожата му.

— За мен беше изненада да ви открия тук.

— Представете си пък моята.

Зелените очи са възвърнали самоувереността си. В тях отново се отразява блясъкът на свещите. Кура Вилчес, решила, че нещо не е наред, е станала от масата и отива към тях. Лолита вдига ръка, за да я успокои.

— Всичко е наред, лавкаджийке.

Очите на приятелката й се местят въпросително от единия към другия през прорезите на маската.

— Сигурна ли си?

— Напълно. Кажи на подпийналия тореадор, че ще изляза да подишам малко въздух… Тук е прекалено задимено.

Мълчание. После прозвучава гласът на смаяната й приятелка.

— Сама ли?

Лолита си представя зяпналата й уста под картонената маска с нарисувани мустаци и едва не избухва в смях. Не е лесно да изумиш Кура Вилчес.

— Успокой се. Сеньор Лобо ще ме придружи.

Рохелио Тисон отскача, за да избегне водата, която изливат от един прозорец, а после, примирен с неизбежното, си проправя път между няколкото маскирани като вещици жени, които го потупват шеговито с метлите си, докато минава покрай ъгъла на улица „Трес Орнос“. Този квартал със залепени една до друга къщи е населен с обикновени хора, майстори и занаятчии, чийто живот протича на улицата и всички се познават, а много от покритите тераси са дадени под наем на бежанци и чужденци. Някои улици са осветени тук-там със запалени кълчища, над които се вият тъмни и мазни димни спирали. Въпреки забраната да се танцува на открито — десет песо за нарушителите мъже и пет за жените, според последното съобщение на общината, — хората се показват по балконите, поливат с вода минувачите и хвърлят по тях торбички с прах или се събират долу на весели групички, вдигащи врява с китари, барабани, пищялки, свирки и кречетала. Навсякъде ечи смях, сипят се шеги, произнесени с типичния акцент на кадиското простолюдие и присъщото му добродушие. На два пъти комисарят се разминава с група свободни чернокожи, които кръстосват улиците под ритъма на свирки и барабанчета, и напяват със силен акцент своите карибски ритми:

Мама не ми дава

да ходя на площада,

че калпави момчета

все на мен се падат.

Някакво момче, облечено в мавритански бурнус и обуто в папуци, въоръжено с прът, в чийто край е завързан надут мехур, залита към Тисон и се кани да го удари, но комисарят, на когото вече му е дошло до гуша, парира удара с бастуна си.

— Махай се — казва той — или ще ти счупя кратуната.

Момчето се отдръпва със сведена глава, стреснато от тона и гневния поглед на полицая, а Тисон продължава да върви сред хората и да оглежда маските. Понякога, когато вижда някое момиче, го следва известно време, наблюдавайки кой се приближава или върви след него. Понякога следва момичето по продължение на няколко улици и внимава за всяка маска, която среща, готов е, ако забележи някакво подозрително действие или намерение за посегателство над момичето, да смъкне доминото или картонената маска, за да открие чертите, които хиляди пъти си е представял в кошмарите си — спи все по-зле, стряска се от видения, в които се смесват действителността и въображението, — чертите на мъжа, когото търси. Понякога вниманието му привличат не млади жени, а някой маскараден костюм или необичайна външност и тогава тръгва след въпросния човек, дебнещ всяко негово движение. Всяка негова стъпка.

На улица „Сол“, до параклиса, един човек привлича вниманието му. Облечен е в расо от груб, черен шаяк с качулка, носи бяла маска, стои неподвижен и гледа хората. Нещо в поведението му буди недоверие у комисаря. Какво точно? Може би, разсъждава той, прикривайки се зад минувачите, това, че човекът се държи настрана: изолиран, чужд на уличната врява. Гледа на всичко като че ли отдалеч, отвън. Прекалено е безразличен, решава полицаят, за човек, облякъл карнавален костюм и излязъл да се забавлява. По нищо не личи да се забавлява. Не се държи като останалите. Покритата с качулка глава се върти бавно ту на една, ту на друга страна, маскираният следи с поглед хората, които минават по улицата. Никак не се трогва, когато три девойки с намазани със сажди лица, с пъстри наметки и със сламени шапки на главите, се приближават със смях и го пръскат с вода, а после побягват нагоре по улицата. Човекът само ги проследява с поглед.

Все така криейки се между минувачите, Рохелио Тисон се приближава бавно към човека с маската. Онзи не е помръднал, а за момент сякаш спира погледа си върху комисаря. После извръща лице и тръгва. Решението му може да е случайно, казва си Тисон. А може и да не е. Той ускорява крачка, за да не го изгуби от очи и го следва до улица „Сакраменто“. Там, когато се кани да се приближи повече, да го притисне, изгарящ от нетърпение да смъкне маската му, другият се присъединява към група маскирани мъже и жени, които го поздравяват по име и приветстват появата му. Сред смехове, някой вади мях с вино, новодошлият отмята назад качулката си и вдига маската си, за да вдигне меха и да насочи струята в гърлото си, а полицаят ги подминава, обзет от упоритото усещане, че е станал за смях.

Миризми. На пържена риба, олио от понички и горена захар. По скромните, схлупени и ниски къщи на рибарския квартал „Виня“ са окачени хартиени фенери със запалени свещи. По улица „Палма“, дълга и права, тези осветени точки напомнят на светулки, подредени в редица в мрака. Тяхното слабо блещукане очертава силуетите на група обитатели на квартала, заети с разговори, вдигане на наздравици, смехове и песни. На ъгъла с „Консоласион“, до светилник, поставен на земята, който едва осветява краката им, двама мъже и една жена, маскирани с чаршафи, подобни на погребални покрови, припяват песен за крал Пепино, който, така твърдят пиянските им гласове, си стяга багажа и не забравя да вземе някоя и друга бутилка за из път.

— Не съм навикнала да идвам тук — казва Лолита Палма, оглеждайки любопитно.

Пепе Лобо застава между нея и група момчета, които минават край тях със запалени факли. После се обръща да я погледне.

— Можем да се върнем, ако желаете.

— Не.

Качулката на доминото от черна тафта, което жената още носи, скрива почти напълно лицето й. Когато мълчанието й стане прекалено дълго, Лобо изпитва чувството, че върви в компанията на сянка.

— Приятно е…

Нощта е прекрасна за това време на годината. На моменти, както сега, се подхваща разговор за времето или за незначителни дреболии от онова, което виждат около себе си. Това става, когато мълчанията продължат прекалено, когато стигнат в задънената улица на думите, които никой не успява — или по-скоро не се осмелява — да произнесе докрай. Лобо знае, че Лолита Палма също си дава сметка за това. И все пак се оказва приятно да се потопят в тези мълчания, в блажената нега на тази нощна разходка, без бързане и без видима цел. В мълчаливото, съучастническо съзнание за временното отхвърляне на всякакви отговорности, с което ги дарява нощта на Карнавала. От половин час корсарят и жената се скитат безцелно из улиците на Кадис. Понякога случайността насочва стъпките им към група хора или отнякъде изскача някоя маска, надувайки срещу тях тромпетче или свирка, и те са принудени да се приближат неволно един към друг и да се докоснат в тъмнината.

— Знаете ли, капитане, че танцьорките от Гадес[2] са предизвиквали истински фурор в древен Рим?

Намират се на пресечка на улица „Каретас“, осветена от една маслена лампа. Пред полуотворената врата на една гостилница — готова да се затвори, ако се появи нощна стража, — няколко маскирани жени танцуват, наобиколени от местните „махос“, моряци и цигани. Пляскането с длани, което съпровожда танца им, поддържа ритъма и прави ненужна всякаква друга музика.

— Не знаех — признава Лобо.

— Е, сега вече знаете. Били са много харесвани от римляните.

Тонът на Лолита Палма е безгрижен, като на домакиня, която показва града си на чужд посетител. Въпреки това, мисли си Лобо, аз съм този, който я придружава. Чудя се откъде намира цялото това спокойствие.

— Опасявам се, че в други времена — добавя тя след малко — и на мен щеше да ми се наложи да се занимавам с това… „Палма и синове“, износ на танцьорки.

Прекъсна се сама, смеейки се тихичко, и едва сега корсарят установява със сигурност, че се е шегувала.

— Танцьорки — повтаря Лобо.

— Точно така. Те и маринованата риба са носели слава и пари на нас, кадисците… Но момичетата нямали толкова късмет, колкото рибата: император Теодосий забранил танците, защото били прекалено похотливи. Според свети Йоан Златоуст дяволът винаги вървял ръка за ръка с тях.

Продължават напред, отдалечавайки се от танцуващите. Над тях, в онази част от просторния небосвод, който широчината на улицата оставя открит, се тълпят звездите. На всяка пресечка, която подминават, Пепе Лобо долавя отляво полъха на лекия, малко влажен западен вятър: идва откъм близката градска стена и Атлантика, намиращ се на триста крачки, отвъд манастира на капуцините.

— Харесват ли ви хората на Кадис, капитане?

— Някои от тях.

Изминават няколко крачки в мълчание. От време на време Лобо долавя ефирното шумолене на коприната на маскарадния костюм. Усеща отблизо аромата на парфюма, различен от онзи, който обикновено използват жените на нейната възраст. Във всеки случай този е сладък и приятен. Свеж е. Не много силен. Бергамот, минава му абсурдна мисъл през ума. Никога не е помирисвал бергамот.

— Има такива, които ми харесват и други, които не ми харесват — додава той. — Като навсякъде.

— Малко неща зная за вас.

Думите й прозвучават като оплакване. Почти като упрек. Морякът й подава ръка, за да й помогне да заобиколи една каруца с вършини, подпрени на земята, и клати глава.

— Историята ми е обикновена. Морето като изход.

— Пристигнали сте много млад от Хавана, нали?

— Да се каже, че съм пристигнал е преувеличение. По-скоро си тръгнах оттам… Да пристигнеш означава да слезеш на сушата с няколко хиляди реала, черен прислужник, папагал и сандъчета с пури.

— И голям шал от китайска коприна за някоя дама?

— Понякога.

Лолита Палма прави няколко крачки, без да проговори.

— Никога ли не сте купували такъв шал?

— Понякога.

Оставили са зад гърба си улица „Палма“ с двата реда светулки. Сега наоколо има по-малко хора, а пред тях се разстила широката, потънала в сенки еспланада „Сан Педро“, с квадратната и тъмна грамада на приюта за бедни вдясно. Лобо спира, готов да се върне обратно, но Лолита Палма продължава напред към близкото море, на чийто фон градската стена се откроява в синкави полусенки. От време на време я озаряват в жълто проблясъците на фара на Сан Себастиан.

— Спомням си — казва тя замислено — как веднъж ви чух да казвате, че само един глупак би тръгнал на плаване за удоволствие. Наистина ли не обичате морето?

— Шегувате ли се?… Това е най-лошото място на света.

— Тогава защо продължавате?

— Защото няма къде другаде да отида.

Стигат до парапета на укреплението и се заглеждат към Ла Калета. Близо до тях се издига караулна будка и се вижда тъмната сянка на часовия. Няколко лампи осветяват тук-там полукръга от бял пясък, а иззад дъсчените стени на кръчмите и изпод брезентовите навеси, сгушени край крепостната стена, се носят смехове и музика. В полумрака, на черния фон на неподвижната вода, се очертават светлите контури на лодките, измъкнати на тинестия бряг, а малко по-навътре се виждат силуетите на пусналите котва канонерки. В Кадис, мисли си Пепе Лобо, всичко свършва в морето.

— Бих искала да сляза долу — казва тя.

Корсарят почти се стряска. Дори по време на карнавал, дебрите на Ла Калета, където гърми музика и е пълно с моряци, войници и леки жени, не са подходящи за една дама, дори ако е с маска.

— Идеята не е добра — казва той притеснен. — Навярно трябва да…

— Успокойте се — той чува смеха й. — Беше само желание, не намерение.

Мълчат, подпрени на каменния парапет. Вдъхват близо един до друг влажния въздух, който мирише на тиня и сол. До дясното си рамо Лобо чувства нейното присъствие. Почти може да усети топлината на тялото й, или поне така си въобразява.

— Чакате щастливия шанс ли? — пита Лолита Палма, връщайки се към предишния разговор.

И така може да се каже, мисли си Лобо. Щастливият шанс. След миг кимва със сериозно изражение.

— Търся го. Да. Тогава ще загърбя завинаги морето.

— Мислех си… Виж ти! — Тя изглежда искрено учудена. — Че този живот ви харесва. Че ви харесват приключенията.

— Сбъркали сте.

Ново мълчание. Изведнъж Лобо е обзет от желание да говори. Да обясни онова, което никога не е пожелавал да обясни на никой друг досега.

— Живея така, защото не мога да живея по друг начин — додава накрая. — А вие наричате това приключение… Е, бих сменил всички приключения на света за няколко торби златни унции… Ако някой ден успея да се оттегля, ще си купя земя възможно най-далеч от морето, където няма дори да го виждам… С къща и лозница, под която да сядам привечер и да гледам как слънцето залязва, без да ме мъчи несигурността дали котвата ще издържи или доколко да прибера платната, за да прекарам нощта спокойно.

— А жена?

— Да… Сигурно. Може да има и жена.

Млъква, смутен. Тя е задала въпроса с хладен тон. Безразлично. Добавяйки още една точка към списъка на Лобо. И именно тази неутралност — спонтанна или умишлена, кой знае — обърква корсаря.

— Изглежда, че сте на път да постигнете нещо подобно — преценява Лолита Палма. — Имам предвид, да съберете достатъчно пари. Да се оттеглите далеч от морето.

— Може би. Но докато не стане, нищо не се знае.

Фарът на крепостта Сан Себастиан, в края на провлака, от време на време ги огрява със светлината си. Черната фигура на часовия от караулката се движи бавно, вървейки покрай стената. Лолита Палма не е свалила качулката на костюма си, но е смъкнала маската. Лобо наблюдава профила й, осветяван периодично от далечния отблясък.

— Знаете ли какво харесвам на морските хора, капитане?… Това, че пътувате много и говорите малко. Че учите от това, което сте видели с очите си, знаете много неща, без да сте ги прочели в книгите… Вие, моряците, не се нуждаете от компания, защото сте свикнали да бъдете сами. И притежавате известна наивност, невинността на човека, който слиза на сушата, и като че ли се озовава на несигурно и непознато място.

Лобо я слуша с искрена почуда. Така го виждат другите, казва си той. Така го вижда тя.

— Имате красива представа за занаята ми, но не е точна — отвръща той. — Някои от най-големите отрепки, които съм познавал, съм срещал именно на корабните палуби. И разбира се, ако позволите да отбележа, за нищо на света не бих ви оставил насаме с екипажа ми.

Тя трепва едва забележимо, после отвръща с добре познатия му тон:

— Уверявам ви, сеньор, че мога да се грижа отлично за себе си.

Гордостта на Палма. Корсарят се усмихва между две проблясвания на фара.

— Не става дума за това какво вие можете.

— Имам си работа с моряци от малка, капитане. Домът ми…

Упорита е. Сигурна в себе си. Далечната светлина сега очертава волевия й профил. Тя гледа към морето.

— Съдите за нас само по бегли контакти, сеньора. И по това, което сте чели в книгите.

— Умея да наблюдавам, капитане.

— Наистина ли?… И какво виждате, когато наблюдавате мен?

Тя застива на място, с полуотворена уста. Нарушено е крехкото равновесие, поддържано досега в разговора. Сега изглежда смутена и това трогва Лобо, карайки го да чувства нещо близко до угризение. Така или иначе, въпросът е от онези, които не предполагат отговор.

— Чуйте — казва корсарят. — … На четиридесет и три години съм и не мога да спя два последователни часа, без да се събудя, за да проверя къде се намирам и дали вятърът не се е обърнал. Стомахът ми е напълно съсипан от долнопробната храна на борда, страдам от главоболия, които траят с дни… Когато стоя дълго в една поза, ставите ми пукат като на старец. От промяната на времето ме болят костите, които съм чупил или са ми чупили. Освен това е достатъчно невниманието на някой лоцман или кормчия, достатъчна е една секунда лош късмет, за да изгубя всичко изведнъж. Без да броим възможността да…

Млъква, прекъсвайки изречението по средата. Мисли за осакатяването и смъртта, но не иска да отива по-нататък. Не иска да говори за това. За истинските страхове. Пита се дори защо е казал предишните неща. Какво иска да оправдае пред тази жена? Какво се опитва да развенчае? Какво иска да унищожи, отивайки против себе си? Може би желанието да се обърне към нея, да прати всичко по дяволите и да я притисне силно в обятията си.

Часовият се е върнал при караулката, пали цигара и за миг там просветва огънче. Далечният фар огрява на интервали полукръглата стена на Санта Каталина, скалистия език, издаден в морето, и патрулния катер, преминаващ бавно покрай канонерките. Лолита Палма гледа натам.

— Защо сторихте това на Лоренсо Вируес?

Изглежда споменаването на счупените кости я е накарало да си припомни инцидента. Пепе Лобо я гледа сурово.

— Не съм направил нищо, което той да не си е изпросил.

— Казаха ми, че не сте постъпили като…

— Джентълмен, нали?

Корсарят изрича последните думи с усмивка. Тя остава за миг мълчалива.

— Знаехте, че е мой приятел — казва накрая. — Приятел на семейството ми.

— А той знаеше, че съм капитан на един от вашите кораби. И това не е за пренебрегване.

— Случилото се в Гибралтар…

— По дяволите Гибралтар. Вие не знаете нищо за тази история. Нямате право…

Настъпва кратка пауза. После тя проговаря с едва чут шепот, съвсем тихо.

— Имате право. Бог ми е свидетел, имате право.

Коментарът изненадва Пепе Лобо. Жената не помръдва, профилът й е упорито обърнат към морето и нощта. Часовият, който несъмнено ги вижда от караулката, започва да пее някаква песен. Пее тихо, нито весело, нито тъжно. Мрачен, гърлен звук, който сякаш долита от много далеч, през времето. Лобо почти не разбира думите.

— Мисля, че трябва да си вървим — предлага корсарят.

Тя завърта отрицателно глава. И отговаря този път почти нежно:

— Карнавалът е само веднъж в годината, капитан Лобо.

За миг изглежда съвсем млада и уязвима, ако не е погледът й, който не трепва нито за миг, нито се отклонява от очите на моряка, когато той се навежда над нея и я целува по устата, много внимателно, много леко, като че ли й дава възможност да се отдръпне. Но тя не се отдръпва и Пепе Лобо усеща меката сладост на полуотворените й устни и внезапното потръпване на женското тяло, едновременно гъвкаво и покорно, когато го обхваща и притиска в прегръдките си. Двамата остават така няколко секунди, тя е скрита в маскарадния си костюм, чиято качулката е паднала на гърба, обгърната от ръцете на мъжа, мълчи, напълно неподвижна, не затваря очи и не престава да го гледа. После се откъсва от него и слага едната си ръка на лицето му, нежно, без да го отхвърля и без да го привлича. Държи я там, с отворена длан и разперени пръсти, докосва лицето и очите на мъжа като сляпа, сякаш се стреми да запечата чертите му в топлата си ръка. А когато накрая я сваля, го прави съвсем бавно. Сякаш всеки инч, с който се увеличава разстоянието между дланта й и лицето на корсаря, й причинява болка.

— Време е да се връщаме — казва ясно тя.

Симон Дефосьо не е спал добре. Бодърствал е до късно, зает с изчисления по проекта на нов взривател със забавено горене, върху който работи без особен успех от седмици, както и по последното известие, получено от другата страна на залива: съобщение на испанския полицейски комисар, предлагащо нов сектор от източната част на Кадис, към който да се насочи обстрелът в конкретни дни и часове. Сега, докато лежи с отворени очи в тъмната барака, артилеристът има чувството, че нещо не е наред. По време на неспокойния сън му се стори, че долавя странни звуци. Заради тях е и тревожното чувство, с което се събужда.

— Испанци!… Партизани!

Близкият вик го кара да се изправи стреснато на нара. Ето какво е било, казва си той, изтръпнал от тревога. Чувал е насън пукота на изстрелите. Сега разпознава ясно гърмежите, а междувременно търси опипом ботушите и панталоните си, напъхва в тях ризата колкото може по-добре, взема сабята и пистолета и излиза, препъвайки се. В мига, когато се показва навън, отеква гръм и той е заслепен от пламъка на експлозия, чието зарево осветява чувалите, сложени над окопите, дървените блокхауси и големите бараки на войската: една от тях, там, където е била експлозията, започва буйно да гори — сигурно са хвърлили вътре гърне с катран и барут, — а на светлината на пожара се очертават близките силуети на полуоблечени войници, които тичат на всички страни.

— Вътре са! — вика някой. — Партизани са и са успели да влязат вътре!

Дефосьо, който като че ли разпознава гласа на сержант Лабиш, чувства как го побиват тръпки. Мястото, на което е разположена батареята, се е превърнало в същинска лудница — хора търчат насам-натам, чуват се викове и изстрели, мяркат се сенки, светлини, отражения и силуети, които се движат, скупчват се или се изправят едни срещу други. Оказва се невъзможно да се разбере кой е свой и кой — не. Опитвайки се да запази хладнокръвие, капитанът отстъпва, залепил гръб за навеса, убеждава се, че наблизо няма неприятели и поглежда към укрепената позиция, където са „Фанфан“ и събратята му: в защитения от дъски и вършини окоп, който води към тях, трещят изстрели и просветват саби и щикове. Води се ръкопашна битка. Най-сетне Дефосьо разбира какво се случва. Никакви партизани: това е атака откъм брега. Испанците са слезли на брега, за да унищожат гаубиците.

— Насам! — той не крещи, а вие. — При мен!… Трябва да спасим оръдията!

Заради маршал Султ е, хрумва му внезапно. Естествено. Маршал Султ, главнокомандващ на френската армия в Андалусия, лично е отнел на Виктор командването на Първи корпус, и сега се намира на официална инспекция в района: Херес, Ел Пуерто де Санта Мария, Пуерто Реал и Чиклана. Днес нощува на миля оттук, а за утре е предвидено посещение в Трокадеро. Така че неприятелят е решил да се надигне по първи петли и да го приветства с едно нощно празненство. За този, който познава испанците — а Симон Дефосьо счита, че междувременно ги е опознал, — изглежда много вероятно да става дума именно за това. Същото се случи миналата година, по време на посещението на крал Жозеф. По дяволите и испанците, и маршала. Според капитана от артилерията тези неща не би трябвало да засягат нито него, нито хората му.

— На батареята!… Спасявайте батареята!

В отговор на призива му една сянка, притичваща наблизо, отправя към Дефосьо изстрел, който преминава на две педи от него и вдига трески от навеса зад гърба му. Дефосьо благоразумно се дръпва от светлината. Не дръзва да се хвърли напред със сабя в ръка, защото знае, че испанците са страховити в ръкопашен бой. До гуша му е дошло да вижда в най-тежките си кошмари големите им навахи, които се отварят със зловещо изщракване. Пък и не иска да изпразва единствения си пистолет, без да е сигурен в резултата. Колебанията му са разсеяни от неколцина войници, които дотичват и се хвърлят с изстрели и щикове срещу неприятеля, разчиствайки пътя му. Добри момчета, мисли си капитанът облекчено, докато се присъединява към тях. Мърморковци са и не заслужават особено доверие в моменти на бездействие и скука, но в сражение винаги влизат с висок дух.

— По-живо! Всички при оръдията!

Симон Дефосьо е пълната противоположност на представите за „герой на Империята“. Представите му за бойната слава на Франция са доста смътни, а и дори не се счита за войник, но за всяко нещо си има време и място. Мисълта, че битката се води близо до безценните му гаубици „Вилантроа-Рюти“, към които от няколко дни са добавени нови оръдия, отлети в Севиля, и на които артилеристът възлага големи надежди — войниците са ги кръстили „Лулу“ и „Анриет“, — го изкарва извън кожата, дори само като си представи, че „маноловците“ могат да сложат ръка на неопетнения им бронз. Така че, начело на половин дузина мъже, с гола сабя в ръка и изпълнен с предчувствие за неприятна среща, капитанът хуква към атакуваната позиция, която представлява хаос от гърмежи, викове и удари. Там се води ръкопашен бой сред голяма суматоха. На светлината на друг пламък избухващ над навеса, Дефосьо вижда лейтенант Бертолди, по риза, да нанася удари с приклада на карабина, хваната за цевта.

Виковете на испански отекват наблизо — прекалено близо за ужас на артилериста. „Вамонос!“[3], крещят те — или нещо подобно. Няколко сенки, които досега са се крили в мрака, изведнъж се насочват право срещу Симон Дефосьо. Той няма възможност да установи дали става дума за неприятели, и дали те нападат или отстъпват, истината е, че идват точно към него и когато са на четири или пет стъпки, в мрака просветват изстрели и няколко куршума изсвистяват покрай капитана. Металът на щикове и ножове проблясва в червено от отраженията на далечния пожар. Обзет от надигаща се паника при вида на това, което се задава насреща му, Дефосьо вдига тежкия пистолет модел „Година IX“, стреля веднъж по един силует, без да се прицелва, и започва да раздава саблени удари напосоки, за да държи надалеч нападателите. Острието на сабята почти докосва един от тях, който притичва с приведена глава покрай капитана и нанася бърз удар с навахата, но успява само да разпори ризата на Дефосьо и се отдалечава тичешком в тъмнината.

Не е лесно да бягаш почти слепешком, с отворен нож в едната ръка и празна пушка в другата. Дългата френска карабина „Шарльовил“ пречи много на Фелипе Мохара, докато бяга, отдалечавайки се от батареята, но честолюбието не му позволява да я захвърли. Истинският мъж не се връща без оръжието си, а той никога не е изоставял своето, колкото и тежко да е било положението. В тези времена винаги има нужда от пушки. Що се отнася до останалото, атаката на Кабесуела е провал. Някои от другарите му, бягащи наблизо в тъмнината, се опитват да стигнат брега и лодките, които трябва да са там и да ги чакат — дано не са си тръгнали, мисли си мрачно работникът от солниците, — и викат „предателство“, както обикновено, когато нещата се объркат и некомпетентността на началниците заедно с позорната липса на организация поставят хората на колене. Всичко е объркано от самото начало. Нападението, предвидено за четири часа сутринта, е трябвало да бъде осъществено от четиринадесет английски сапьори, водени от лейтенант, заедно с група от двадесет и пет стрелци от острова, подпомогнати от четири канонерски лодки от пристанището на нос Кантера и половин рота егери от полка на Испанските гвардейци, които да прикриват откъм брега настъплението и отстъплението на силите. Въпреки това в уречения час егерите не се явиха, така че лодките, чакащи в тъмнината на залива, срещу Кабесуела, с увити в парцали весла, за да се заглуши пляскането, рискуваха да бъдат разкрити. Изправен пред избора дали да продължат или да се откажат, лейтенантът на барбуните решава да не чака повече. „Гоу ахед“[4], чу го да казва Мохара. Това или нещо подобно. Иска да получи своите трохи от славата, промърмори тогава някой. Слизането на брега започна добре в безлунната нощ, стрелците се пръснаха тихо по плажа и прерязаха гърлата на първите френски часови на постовете им преди те да успеят да гъкнат, но после, незнайно защо, нещата се заплетоха — отекна един изстрел, след него друг и накрая обща тревога, пожар, пукотевица и гора от щикове, — така че не след дълго англичани и испанци вече се сражаваха не за да унищожат вражеската батарея, а за да спасят кожата си. Именно това прави и Фелипе Мохара в този момент: тича като елен към брега, за да си спаси кожата, рискувайки да се спъне в тъмното и да си счупи главата — все така с наваха в едната ръка и стиснал пушката в другата. Междувременно мисли с примирението, присъщо на характера и произхода му, че понякога се печели, но по-често се губи. Макар че тази нощ не иска да изгуби. Поне не докрай. Работникът от солниците съзнава, че ако бъде пленен, животът му не би струвал и пукната пара. Всички цивилни испанци, хванати с оръжие в ръка, биват екзекутирани незабавно. Мосютата са набрали особено много злоба към пленниците без униформа — броят ги за партизани, въпреки че са се сражавали с редовната войска и носят червената кокарда на шапките или на гърдите си, до щампите с образи на светци, медальоните и амулетите. Точно така Фелипе Мохара загуби двама братовчеди преди три години, след битката при Меделин, когато маршал Виктор — същият, който доскоро е бил главнокомандващ на обсадата на Кадис, — нареди да разстрелят четиристотин испански войници, почти всички ранени, просто защото бяха облечени само с окаяните си селски дрипи.

Работникът от солниците чувства пясък под нозете си, на които този път е сложил платнените обувки — нощем никога не се знае къде стъпваш, нито на какво може да се набодеш. Почвата е мека и светла. Ето го и брега — поради прилива морето е само на петдесет крачки. Малко по-навътре в залива испанските канонерки стрелят на интервали по форт Луис и източната част на брега, прикривайки отстъплението по този фланг — отблясъците от изстрелите се отразяват във водата. Мохара, който знае колко е опасно да се задържиш дълго време на открито — винаги може да получиш някой куршум от врага или от своите, тича, отклонявайки се малко наляво, търсейки защитата на полуразрушените стени на укреплението Матагорда. От усилието кръвта пулсира в ушите му, започва да не му достига въздух. Вижда как по брега около него се носят стремглаво и други сенки: англичани и испанци, опитващи се един през друг да стигнат брега. Отвъд форта просветва верига от изстрели, подобна на потракваща броеница — стрелят французите. Някои от заблудените куршуми прелитат със свистене наблизо, а когато оръдието на една от канонерките дава прекалено близък изстрел, снарядът пада със силен трясък в малкия канал на плажа, а сиянието очертава в нощта черните стени с назъбени върхове. Тичайки, за да се прикрие край тях, работникът от солниците настига някой, който тича бързо, но преди да се изравни с него, отново се разнасят вражески изстрели и силуетът рухва. Мохара минава светкавично покрай него, без да спре, внимавайки само да не се спъне в падналото тяло, достига закрилящите стени на Матагорда, поема си въздух и поглежда с копнеж към брега, като междувременно затваря ножа и го прибира в пояса си. Има една лодка, която не е много далече: издължената й форма се вижда ясно на пясъка. След няколко мига пореден изстрел от канонерките я очертава ясно на фона на черната вода — с вдигнати гребла, на борда има хора, други шляпат във водата наоколо, за да се качат в нея. Без да се замисля, Мохара мята пушката на гръб и се втурва натам. Краката му затъват в мекия пясък, но той тича достатъчно бързо, нагазва до кръста във водата и успява да се хване за фалшборда и да се прехвърли на лодката с помощта на няколко души, които го подхващат за ризата и мишниците и го дърпат.

— Предателство! — продължават да викат някои.

Пристигат още бегълци — силуетите им се очертават на далечния фон на пожара — катерят се един през друг и се тръшват в лодката. Като се отпуска между пейките, Мохара настъпва някакъв човек, които издава болезнен стон и произнася няколко неразбираеми думи на английски. Работникът от солниците се опитва да се отдръпне, но докато става, без да иска се подпира с ръка на рамото му и тогава забелязва, че човекът е гол. Това изтръгва от англичанина нов вик, по-силен от предишния. Когато отдръпва ръка, Мохара установява, че на дланта му е залепнало, откъснато от тялото на другия, огромно парче изгоряла кожа.

Вали така, сякаш в тъмните и ниски облаци са се отворили шлюзове и през тях текат реки. Яростната вихрушка от вода и вятър, връхлетяла Кадис сутринта, отстъпва място на проливен, неспирен дъжд, който прониква навсякъде и бие по навесите, фасадите на къщите и големите локви, образува потоци в пясъка, посипан по паважа, за да не се хлъзгат копитата на конете. От балконите висят мокри знамена и гирлянди от цветя, разкъсани от дъжда. Скрит във входа на църквата „Сан Антонио“, сред хората, които се предпазват от дъжда с мушами и чадъри или се тълпят със стотици под навесите и балконите, Рохелио Тисон наблюдава церемонията, която въпреки дъжда се извършва под балдахина, издигнат в средата на площада. Испания, или тази част от нея, чийто символ е сега Кадис, вече има конституция. Тя беше приета тържествено тази сутрин, без лошото време да помрачи честването. Френските бомби, които от седмици насам падат по-начесто и по-точно, създават сериозна опасност за процесията от депутати и представители на властта, както и за предвидената благодарствена литургия в катедралата. Съществува опасение, и то основателно, че неприятелят ще се постарае да вземе участие в честванията. Така че събитието е преместено в църквата „Кармен“, срещу „Аламеда“, извън обсега на вражеската артилерия, където въодушевеният народ — целият град се е изсипал на улиците, без разлика в професия и социално положение, — издържа спокойно и търпеливо на силните пориви на вятъра, на безжалостно леещият се дъжд и не се впечатлява дори от неочакваното изкореняване на едно яко дърво, което пада, без да нанесе щети. Последното събитие всъщност само увеличава народната радост — бият камбаните на всички църкви, на площада и откъм пусналите котва в залива кораби трещят артилерийските салюти, а от другата страна им отговаря грохотът на френските батареи. Французите празнуват посвоему, защото днес, на същия този 19 март 1812 година, крал Жозеф I Бонапарт има имен ден.

Сега, когато наближава вечерта, тържествата продължават в съответствие с предвидения протокол, а Рохелио Тисон е изненадан от издръжливостта на хората. След като са прекарали сутринта, брулени от бурята, кадисците стоят ентусиазирано под проливния дъжд, за да изслушат тържественото четене на текста на конституцията, който днес е бил четен вече два пъти: пред сградата на митницата, украсена с голям портрет на Фернандо VII, и на площад „Ментидеро“. Когато третата церемония пред „Сан Антонио“ свършва, официалната процесия, следвана от публиката, ще премине по улиците, изпълнени с народ, и ще се насочи към последната точка от своя път: входът на „Сан Фелипе Нери“, където чакат депутатите, предали тази сутрин на регентите един екземпляр от току-що отпечатаната Конституция — Ла Пепа[5], както вече са успели да я кръстят в чест на датата. Любопитно е, отбелязва Тисон, оглеждайки се, да се види как събитието поражда, поне за няколко часа, всеобщо единодушие и всенародно въодушевление. Сякаш дори най-големите критици на тази конституционна авантюра са капитулирали пред колективния радостен импулс и приемат бляскавото събитие с възторг и надежда. Или поне на пръв поглед е така. Полицаят е видял днес с изненада неколцина от най-реакционно настроените монархисти, противници на всичко, което дори най-слабо напомня на даване на някаква власт и свободи на народа, да участват в тържеството, да ръкопляскат заедно с останалите или поне да гледат добронамерено и да не си отварят устата. Дори двамата бунтовно настроени депутати, някой си Лямас и представителят на Биская, Егийя, които отказваха да приемат текста, одобрен от кортесите — първият не желаеше да приеме залегналото в него поставяне на нацията над монарха, а другият се позоваваше на древни закони, зачитани все още в неговата провинция, — подписаха и се заклеха тази сутрин, подобно на останалите, когато им бе предложено да го направят или да се откажат от правото да се наричат испанци и да бъдат изселени в рамките на двайсет и четири часа. В крайна сметка, заключава лукаво комисарят, не само патриотичното въодушевление, но и благоразумието и страхът са заразни и творят конституционни чудеса.

Четенето е свършило и тържествената процесия потегля отново през шпалир от войници, взели „за почест“ с пушките си, и докато дъждът съсипва войнишките униформи, кортежът се насочва към улица „Торе“, ескортиран от кавалеристи, под звуците на музика, изпълнявана от духов оркестър — плющенето на дъжда я заглушава, но по целия маршрут наизлезлите по улиците хора приветстват възторжено преминаващите. Когато кортежът минава покрай църквата, Рохелио Тисон се вглежда в новия губернатор на укрепения град и главнокомандващ океанската ескадра, дон Кайетано Валдес: сериозен, слаб, изпънат като струна, с бакенбарди, достигащи до яката на мундира му, той е командвал „Пелайо“ в битката при нос Сан Висенте[6] и „Нептуно“ при Трафалгар; сега, в униформа на генерал-лейтенант, той върви невъзмутимо под проливния дъжд, носи екземпляр от Конституцията, подвързан с червен марокен, опитвайки старателно да го пази от пороя. Откакто Виявисенсио е преминал в регентството и Валдес се е настанил в кабинета му на губернатор на града, Тисон го е виждал само веднъж, в присъствието на интенданта Гарсия Пико, и разговорът е бил крайно неприятен. За разлика от предшественика си, Валдес е с либерални идеи. Оказва се също така човек прям и грубоват, неполитичен, с недодялани маниери на моряк, който през целия си живот е бил с оръжие в ръка. При него не минават нито намеци, нито многозначителни мълчания. От първия момент, когато бе поставен въпросът за мъртвите момичета, новият губернатор ясно заяви на интенданта и комисаря: ако няма резултати, ще търся отговорност от вас. Що се отнася до начина на водене на разследванията по този или който и да било друг случай, той увери Тисон — относно чиято работна биография изглеждаше добре информиран, — че няма да допусне инквизиране на затворници, нито произволни задържания, нито злоупотреби, нарушаващи новите свободи, постановени от кортесите. Испания се промени, каза му той на раздяла в кабинета си. Няма връщане назад, нито за вас, нито за мен. Така че ще е по-добре всички да се съобразяваме с това.

Наблюдаващ с критично око кортежа, комисарят си спомня думите на мъжа, преминаващ изправен под дъжда, и се пита с нездраво любопитство какво би се случило, ако се върне кралят, който сега е пленник във Франция. Какво ще се случи, когато младият Фернандо, толкова обичан от народа, колкото непознати са характерът и намеренията му — частните доклади, с които Тисон разполага относно поведението му по време на съзаклятието от Ел Ескориал, метежа в Аранхуес и пленничеството в Байона не го обрисуват в особено добра светлина, — се върне и види, че през неговото отсъствие и в негово име група фантазьори, повлияни от идеите на Френската революция, са обърнали с краката нагоре традиционния ред, под претекста, че лишен от монарси — или изоставен от тях — и предаден на врага, испанският народ вече се бори сам за себе си и диктува собствените си закони. Затова, докато гледа как се оповестява приемането на Конституцията сред всенароден възторг, Рохелио Тисон, който изобщо не се интересува от политика, затова пък от години се рови в човешкото сърце, се пита дали всички тези хора, които сега вижда да ръкопляскат и да надават радостни възгласи под дъжда — същият неграмотен, невъздържан и настървен народ, който е влачил по улиците генерал Солано и би направил в подобна ситуация същото и с генерал Валдес, — няма да аплодира със същия ентусиазъм и събития с обратен знак. Също така се пита дали, когато се върне Фернандо VII, ще приеме примирено новото положение или ще се присъедини към онези, които настояват, че народът не се бие в името на някаква химера, изразяваща се в поставянето на нацията над Божия помазаник, а за религията и краля си, бие се, за да възстанови в Испания предишното статукво, и че присвояването на такава власт и такива права не е нищо друго, освен узурпация и дързост. И глупост, която историята в крайна сметка ще отхвърли.

На площад „Сан Антонио“ продължава да вали като из ведро. Сред тропота на конски копита и под звуците на празнична музика, кортежът се отдалечава бавно под знамената и драпериите по балконите, от които се стича вода. Облегнат на стената във входа на църквата, комисарят вади табакерата си и пали пура. После продължава да гледа спокойно вдигащия врява народ около себе си, хора с всякакво социално положение, които ръкопляскат въодушевено. Оглежда всяко лице, сякаш иска да го запамети. Това е професионален рефлекс, обикновена професионална предвидливост. В края на краищата, дебатите между либерали и роялисти в Кадис са само една нова, различна форма на вечната борба за власт. Рохелио Тисон не е забравил, че преди време, следвайки заповедите на висшестоящите и в името на стария крал, Карлос IV, е прибирал в затвора хора, разпространяващи брошури и книги с идеи подобни на тези, които днес губернаторът разхожда добре подвързани в марокен. И знае, че с французи или без тях, с абсолютна монархия или власт на народа, и дори ако певицата на фламенко Пепа седне в „Сан Фелипе Нери“, всеки, който управлява Испания, както и навсякъде другаде, винаги ще има нужда от затвори и полицаи.

На свечеряване френският обстрел се засилва. Седнала на писалището в своя ботанически кабинет, затоплян от мангал, Лолита Палма слуша близкия вой на ураганния вятър. Дъждът продължава да плющи, приижда на пориви, които блъскат с вой стените и фасадите на къщите, опитвайки се да си проправят път през перпендикулярите на улиците в близост до „Сан Франсиско“. Изглежда така, сякаш целият град се люлее и само провлакът го удържа прикрепен към сушата, сякаш всеки миг може да бъде сринат заедно с кулите си, пометен от вятъра и вълните, които Атлантикът надига в залива.

Asplenuim scolopendrium. Листото от папрат е дълго почти една стъпка и широко два инча. На светлината на газената лампа Лолита Палма го изучава през лупа с дръжка от слонова кост и голяма увеличителна способност, наблюдавайки оформените при зреенето успоредни линии, разположени полегато спрямо централната жилка. Става дума за добре познато и много красиво растение, описано вече от Линей и срещано в испанските гори. В къщата на улица „Балуарте“ има два великолепни екземпляра от тази разновидност, поставени в сандъчета на остъкления вътрешен балкон, който Лолита използва като оранжерия.

Нова експлозия. Отеква още по-наблизо, почти в края на улица „Доблонес“, но грохотът е заглушен от стените на сградите, от шума на дъжда и вятъра — тази нощ и бурята, и френският обстрел са толкова силни, че камбаната на „Сан Франсиско“, която обикновено предупреждава за залповете от Кабесуела, остава мълчалива. Лолита Палма равнодушно прибира образеца от папрат в картонен хербарий, между два големи листа тънка хартия, оставя лупата и търка уморените си очи — подозира, че скоро ще са й нужни очила. После се изправя, минава покрай остъкления шкаф, в който съхранява колекцията си от изсушени растения, и удря сребърната камбанка, намираща се на една масичка, до рафта с книгите. Мари Пас, камериерката, се появява мигновено.

— Лягам си.

— Да, сеньорита. Веднага ще приготвя всичко.

Нов далечен грохот, този път навътре в града. Младата камериерка прошепва „Иисусе“, кръсти се и излиза от кабинета. После ще отиде на партерния етаж, където прислугата се крие нощем при силен обстрел, докато Лолита не помръдва, заслушана в шума на вятъра и дъжда. Тази нощ, мисли си тя, много свещи и кандила ще горят пред иконите в домовете на моряците.

През вратата, откъм коридора, едно огледало отразява образа й: прибрана в плитка коса, обикновена домашна рокля, сива, чиято единствена украса са кръглата якичка и маншетите от дантела. Коридорът е сумрачен, а газената лампа свети зад гърба й, така че образът на жената, която я гледа от огледалото, прилича на стара картина. Първоначално импулсивно, водена от смътно кокетство, а после по-плавно, замислено, тя вдига ръце зад тила си и накрая застива в тази поза, неподвижна, взира се в образа си и си мисли, че това би могло да бъде един от онези портрети, които потъмняват с времето по стените на къщите, в полумрака сред мебелите, украшенията и семейните спомени. Би могло да бъде лицето на отминало, невъзвратимо време, губещо се като призрак сред сенките на заспалата къща.

Изведнъж Лолита Палма смъква ръце и откъсва поглед от огледалото. След това, бързо, сякаш не може да чака и миг повече, отива при прозореца, гледащ към улицата, отваря го докрай с едно рязко движение и оставя бурята да намокри роклята и лицето й с поривите си.

Светкавици озаряват града. Камшичните удари от светлина раздират черното небе, докато гръмотевиците се сливат с грохота на френската канонада и систематичните отговори, залп след залп, които дава невъзмутимо форт Пунталес. С дъждобран и мушамена шапка, Рохелио Тисон крачи по улиците на старата част, избягвайки струите, леещи се от терасите на покривите. Празникът продължава в кръчмите и гостилниците из града, където хората, които все още не са се прибрали по къщите си, честват големия ден. По пътя си, зад врати и прозорци, комисарят чува звън на чаши, песни, музика и възгласи „Да живее Конституцията!“.

Един гърмеж отеква наблизо, на площад „Сан Хуан де Диос“. Този път бомбата избухва щом пада, взривната вълна разтърсва влажния въздух и кара стъклата на прозорците да потреперят. Тисон си представя как капитанът от артилерията, чието лице вече познава, ориентира оръдията към града в напразно усилие да провали празника на Кадис. Любопитен субект е този французин. Що се отнася до останалото, Тисон е изпълнил своята част от необикновената им сделка. Преди три седмици, след като задвижи сложни контакти и убеди със съответни суми подходящите хора, комисарят успя да върне препаратора на отсрещния бряг, уреждайки да го включат в поредната размяна на пленници. Или, за да бъдем по-точни, върна онова, което е останало от него след дългия престой в подземието без прозорци на улица „Мирадор“ — мършав, олюляващ се призрак. И французинът е изпълнил своята част от уговорката и продължава да я изпълнява. Като порядъчен човек. В три случая, в уречените дни и часове, няколко изстрела на гаубиците му са попаднали горе-долу там, където Тисон е очаквал, но засега това не е довело до никакъв друг резултат, освен срутването на две къщи, раняването на четирима души и смъртта на един човек. И всеки път в близост се е подвизавал полицаят с нова стръв — благодарение на войната и нуждата в Кадис не липсват млади момичета, готови да изпълняват тази роля — но в нито един от случаите не се е появил някой, който би могъл да бъде убиецът. Така или иначе, атмосферните условия през последните дни, с дъждове и ветрове, които не идват от изток, не благоприятстват особено разрешаването на проблема. Тисон, чиито натрапчиви идеи не му пречат да съзнава колко несигурна е теорията му, не е твърде оптимистичен. Но и не изоставя играта. Винаги има повече възможности да има улов, ако хвърлиш мрежа, мисли си той, дори мрежата да не е много здрава, отколкото ако не я хвърлиш. От друга страна, той толкова често обхожда града, така зорко следи за всеки знак, така старателно сравнява познатите му обстоятелства с други подобни на тях, че е изпълнен с онази странна увереност, която ръководи действията му напоследък, — че е установил връзка между места, благоприятни за онова, което очаква. Или дори жадува. Методът е сложен, почти ирационален и дори самият Тисон не е сигурен, че ще даде резултат. В него се смесват предишни изживявания с индивидуални усещания и го насочват към запустели къщи, вътрешни дворове или изоставени складове, пусти парцели, далеч от любопитни погледи, улици, позволяващи на човек да се скрие и изчезне лесно, кътчета, в които вятърът има едно и също поведение при определени условия и където Тисон е успял да изпита обезпокоителното усещане — физическа реалност или плод на внушение, по тази точка той все още не може да постигне съгласие както с Иполито Барул, така и със себе си — за внезапното отсъствие на въздух, звук или мирис, сякаш за миг се озовава изолиран под похлупак, в пълен вакуум. Проклетите вихрушки, или както там се наричат в действителност — вихрушки от чужд и собствен ужас. Вярно е, че със средствата, с които разполага, на комисаря му е невъзможно да покрие всички тези места едновременно. Дори не е убеден, че много други сходни места не убягват от изчисленията му. Обаче може — и вече го прави — да установи някаква система на контролираните зони. Ако трябва да се върне към сравнението с рибаря, това е все едно да хвърляш мрежата на места, където уловът не ти е гарантиран, но където знаеш или поне предполагаш, че има риба. И всеки ден, със стръв или без нея, Тисон посещава тези места, изучава ги на плана на града, докато запомни всяко кътче наизуст, изпраща агенти на незабележими обиколки и прибягва до очите и ушите на мрежа от информатори, които и досега са били бдителни, но сега бдителността им е особено изострена посредством майсторска и ефикасна комбинация от подкупи и заплахи.

Арката „Популо“ е една от безпокоящите го точки. Замислен, полицаят наблюдава сводестия проход. Мястото, разположено на гърба на Кметството, е централно, оживено, заобиколено с къщи и магазинчета, въпреки че тази нощ заради бурята тук има само спуснати кепенци и в мрака отвсякъде се стичат водни струи. Рохелио Тисон обаче знае, че това е едно от маркираните места на картата — шахматна дъска, които не му дават да заспи нощем и го тревожат денем: седем фигури, взети от съперника и само една атака от негова страна, и то неуспешна. В продължение на две нощи той караули тук със съответната стръв — младо момиче, което нае на улица „Еркулес“, но без резултат. И макар убиецът да не се явява на срещата, бомбата най-после го направи, като падна рано предишната сутрин само на няколко крачки оттам, на площадчето на улица „Вирейна“. Затова, независимо от дъжда и умората, полицаят обикаля тук и не се решава да се прибере у дома. Въпреки че условията не са подходящи — порой, вятър и светкавици, той продължава да кръстосва под дъжда и оглежда внимателно всеки ъгъл и всяко тъмно кътче в непрестанното усилие да разбере нещо. И да види света с погледа на човека, когото търси.

За миг, на оскъдната светлина на запалена маслена лампа под образа на светец в една ниша в прохода, в мрака на арката, полицаят забелязва нечия сянка, някаква тъмна фигура, която преди не е била тук. Това взривява инстинкта и осезанията му и го кара да застане нащрек, подобно на куче, дебнещо дивеч. Крайно предпазливо, стараейки се собствената му фигура да не се забелязва в полумрака на улицата, Тисон се приближава до най-близката стена, за да се скрие там, като разчита дъждът да заглуши шума от стъпките му в локвите. Остава неподвижен, стиснал здраво бронзовата топка на бастуна, и чувства как водата се стича по шапката и непромокаемата му дреха. Неясната фигура — смътно очертан мъжки силует близо до малката лампа, — не помръдва. Накрая полицаят решава да се приближи внимателно, готов да действа с бастуна. Намира се в средата на прохода и вече не може да попречи на стъпките си да отекват под свода. Тогава силуетът се раздвижва леко.

— Проклето вино — казва някакъв глас. — Все не мога да го изпикая докрай.

Тембърът е младежки, тонът е нехаен. Тисон спира точно до стройната черна фигура, която сега се очертава по-ясно в тъмнината. Чуди се какво да каже. Търси претекст да се забави малко, вместо да продължи по пътя си.

— Не е място за такива нужди — казва той сухо.

Другият сякаш преценява доколко коментарът му е уместен.

— Я ме остави на мира — казва той накрая.

Фразата завършва с пристъп на кашлица. Тисон се опитва да види лицето, но малката лампа на стената осветява само контурите на фигурата. После чува шумоленето на сукно — предполага, че другият закопчава панталона си — и бледата светлина осветява слабо, красиво лице с тъмни и дълбоки очи, мъж на малко повече от двайсет години, който наблюдава Тисон с презрение.

— Гледай си твоите работи — казва той.

— Аз съм полицейски комисар.

— Все ми е тая какъв си.

Отблизо се чувства, че мирише на вино. Нахалството му не допада на Тисон, още по-малко пък пренебрежителният му тон. За момент, воден от собствените си автоматични, професионални рефлекси, той се пита дали да не пусне в ход бастуна си. Тъп младок. Тогава си дава сметка, че онзи му е познат. Като че ли е свързан по някакъв начин с кораби. Неочаквано си спомня моряка. Вероятно е офицер. Оттам идва и напереността му, различна от перченето на простите моряци, местните „махос“, самохвалковци и всякакви други кадиски хубавци. От този лъха на изискана, пренебрежителна наглост. От добро семейство.

— Някакъв проблем ли има?

Друг глас прозвучава зад гърба му и почти стряска комисаря. Втори мъж се е приближил към тях. Когато се обръща, Тисон вижда до себе си мургаво лице с големи бакенбарди, човекът е облечен в мундир с месингови копчета. Лампата огрява спокойни, светли очи.

— Заедно ли сте? — пита Тисон.

Мълчанието на новодошлия предполага положителен отговор. Тисон полюшва бастуна в дясната си ръка. Няма други проблеми, отбелязва той, освен тези, които приятелят ви може да създаде. Другият продължава да го гледа изпитателно. Без шапка е, с мокра от дъжда коса. Едри, паднали съвсем наскоро капки просветват на раменете му в светлината на малката лампа. И този мирише на кръчма.

— Правилно ли чух, че сте от полицията? — казва той накрая.

— Комисар съм.

— И работата ви е да пазите никой да не се изпикае на улицата в нощ като тази… Когато освен това вали из ведро.

Казва го хладнокръвно и крайно язвително. Лошо начало. Рохелио Тисон току-що ги е разпознал със сигурност: това са двамата корсари, капитан и помощник, с които миналото лято вече е имал един нощен разговор в Ла Калета. Толкова неприятна размяна на реплики, колкото и настоящият разговор, само че тогава не бяха толкова мокри. Беше по времето, когато разследваше онази история за контрабанда и пътувания през залива, отвела го в крайна сметка до Мулата.

— Работата ми, приятелю, се свежда до онова, което аз намирам за уместно.

— Не сме ви приятели — отвръща по-младият.

Тисон размишлява бързо. С удоволствие би разцепил с бастуна главата на този фукльо — сега си спомня, че при предишната среща имаше същото желание, но това са сурови хора и работата няма да стане лесно. От такива ситуации човек може да излезе и с краката напред. Още повече, ако си сам в прохода срещу двама мъже, които са пийнали само толкова, колкото да се намират в стадий на агресивна и опасна самоувереност. А Тисон е сам, няма и помен от нощен стражар наоколо. При този дъжд, казва си той с горчивина, сигурно всички са се скрили в някоя кръчма. Кучи синове. Така че, когато заговаря отново, се опитва да придаде подходящ тон на думите си. По-дипломатичен.

— Търся някого — признава той с нехайно простодушие — и се обърках в тъмното.

Една светкавица отвън осветява тунела като внезапен залп, очертавайки силуетите на тримата мъже. Този с бакенбардите — капитан Лобо от „Кулебра“, сеща се изведнъж Тисон, — гледа комисаря, без да каже нищо, сякаш мислено преценява току-що чутото. После кимва кратко.

— Познаваме се — казва той.

— Имахме един разговор — потвърждава Тисон. — Преди време.

Следва ново кратко мълчание. Този не е от хората, които заплашват и си хабят думите, казва си комисарят. Другарчето му също. След малко вижда как корсарят отново кимва.

— В една кръчма сме, ето там, с весела компания… Приятелят ми поизлезе на чист въздух и да се облекчи. Утре отплаваме.

Сега Тисон е този, който кимва.

— Взех ви не за когото трябва — признава.

— Значи всичко е наред… Нали?

— Така изглежда.

— Е, желая ви късмет в обиколката.

— И аз ви желая късмет в кръчмата.

От прохода Тисон вижда как двамата моряци, превърнали се отново в тъмни силуети, излизат на проливния дъжд и се стапят в мрака, огрявани от време на време от светкавиците, сподиряни от гръмотевици, които трещят като изстрели, привеждайки се един до друг под плътната водна завеса. Тогава полицаят си спомня всичко: същият този капитан Лобо преди два месеца, както разправят, — никой не успя да го докаже, а свидетелите не отрониха дума, — при дуел раздроби бедрото на един офицер от инженерните войски на провлака при Санта Каталина. Да му се не види и капитанът!

[1] Вид ароматно десертно вино. — Б.пр. ↑

[2] Старото име на град Кадис. — Б.пр. ↑

[3] Vamonos (исп.) — да тръгваме, да се махаме. — Б.р. ↑

[4] go ahead (англ.) — действайте. — Б.р. ↑

[5] виж бел. на стр. 188 — Б.р. (Жозеф е френският вариант на испанското име Хосе. В Испания наричат хората с име Хосе, Хосефа съответно Пепе и Пепа). — Б.ел.к. ↑

[6] 14 февруари 1797 — една от първите битки във войната между Испания и Англия (1796–1808), в която британска флота под командването на адмирал сър Джон Джарвис побеждава многобройна испанска флотилия под командването на адмирал дон Хосе де Кордова близо до нос Сан Висенте край Португалия. — Б.р. ↑

16.

Сияние на вода и сол. Високи, белоснежни къщи надничат сред дърветата на „Аламеда“, с пълни с цветя сандъчета по откритите и остъклените балкони, боядисани в зелено, червено и синьо. Един Кадис като от гравюра, установява Лолита Палма, когато излиза от църквата, пооправя леката си златиста мантиля, закрепена с фиби за гребена в косата й, и се смесва с другите гости под почти мексиканските кули на църквата „Кармен“, прикривайки се от слънцето с отворено ветрило, което държи високо. Денят е прекрасен, много подходящ за кръщението на сина на Мигел Санчес Гинея. След като ритуалът е свършил, новороденото спи в ръцете на кръстницата си сред облак от панделки и дантели, обградено от ласки, благопожелания за дълъг и богат живот, благополучен както за семейството му, така и за града. Даде ми го мавър, а ти го връщам християнин, казва според обичая кръстницата на бащата на малкото създание. Дори френските оръдия сякаш отбелязват със салюти събитието, защото започват да стрелят от Трокадеро точно в момента на приключването на церемонията. Макар сега да гърмят ежедневно, това място остава извън обхвата на бомбите, така че дотук долита само далечен, монотонен грохот, с който обсаденият град е свикнал отдавна.

— Музика не липсва — отбелязва братовчедът Тоньо, докато отрязва края на една хаванска пура.

Лолита Палма се оглежда. Поканените, които са много — леки широкополи шапки в светли цветове, прикрепени с гребени мантили от бяла, златиста и черна дантела според възрастта и семейното положение, — се насъбират и бъбрят спокойно между вратата на църквата и укреплението „Канделария“. Постепенно, отказвайки се да ползват каретите и каляските, чакащи на площада пред храма, те тръгват по „Аламеда“ към мястото на гощавката. Дамите вървят под ръка със съпрузи и роднини, децата припкат по белезникавата утъпкана пръст и всички се наслаждават на алеята и прекрасния изглед към морето и небето, сияйни и съвършени, простиращи се отвъд стените на града, към Рота и Ел Пуерто де ла Санта Мария, сякаш те са техни — и в известен смисъл те наистина им принадлежат.

— Разкажи ми за снощи, Лолита — моли я Мигел Санчес Гинея. — Разправят, че било голям успех.

— Да… Голям успех и голям страх.

Разговорите — предимно тези на мъжете, — се въртят около делови въпроси и последните събития на сцената на военните действия, както обикновено злополучни за испанското оръжие: падането на Аликанте във френски ръце и разгрома, понесен от генерал Байестерос в Борнос. Обсъжда се и слухът за предстоящо неприятелско нападение срещу Карака, което би объркало отбранителната система на остров Леон, застрашавайки града, но в последното никой не вярва. Кадис се чувства неуязвим зад стените си. По-голям интерес буди сред двата пола същинската тема на деня: театралната постановка, която някои от присъстващите са гледали предния ден в театъра на улица „Новена“. Представена е била премиерата на „Силата на службата“: непретенциозен, но забавен и доста остроумен фарс, току-що излязъл изпод перото на Пако Мартинес де ла Роса, дългоочаквана заради множеството намеци за консерваторите роялисти, които в замяна на облаги и доходоносни постове сега прегръщат с подозрителен ентусиазъм конституционните идеи. Лолита е присъствала на премиерата в ложата, за която има абонамент, в компанията на Кура Вилчес, мъжа й, братовчеда Тоньо и Хорхе Фернандес Кучийеро. Театърът не е бил съвсем пълен, но все пак е гъмжал от лорнетите на приятели и съмишленици на автора: Аргуейес, Пепин Кейпо де Ляно, Кинтана, Мехия Лекерика, Тониете Алкала Галиано и други. Не са липсвали и дами. Аплодирали са многото остроумни ситуации от произведението, но кулминацията настъпила, когато по средата на представлението една френска бомба паднала в близост, засягайки покрива на театъра. Всички се развълнували, а някои зрители побягнали ужасени, докато други, станали прави, настояли представлението да продължи. И то продължило с много хладнокръвие от страна на актьорите и под бурните аплодисменти на публиката. Лолита Палма била от онези, които останали до края.

— Не те ли беше страх? — интересува се Мигел Санчес Гинея. — Кура признава, че те с мъжа й побягнали.

— Изстреляхме се като куршуми — потвърждава приятелката на Лолита.

Лолита се разсмива.

— Почти бях на път да си тръгна с нея… Дори излязох от ложата. Но като видях, че Фернандес Кучийеро, Тоньо и другите не помръдват, останах като последна глупачка. И през цялото време си мислех: „Още една бомба и дим да ме няма“… За щастие нямаше друга.

— А добра ли беше пиесата?

— Малко пресилена, но е забавна и може да се гледа. Персонажът на дон Мелитон е остроумен… Нали познавате Пако де ла Роса и неговата находчивост?

— Познаваме и перото му — отбелязва предизвикателно Кура Вилчес.

— Не ставай лоша, вещице… Тези, които останаха, много ръкопляскаха.

— Да, разбира се. Нали са от неговата партия.

Гощавката ще е в „Посада Инглеса“, на площад „Посос де ла Ниеве“, до кафене „Каденас“: собственост на установил се в Кадис британец, с прислуга от същата националност, това е едно от най-изисканите заведения в града. Гостите пристигат и се настаняват в горната трапезария, голяма и просторна, с изглед към залива и близката къща на злочестия генерал Солано, все още в окаян вид след грабежа и опожаряването преди три години. За дамите и децата, върху големи подноси от мексиканско сребро от личната посуда на фамилия Санчес Гинея, се поднасят изобилие от сладкиши от Майорка, медени курабийки, савойски десерти и торти с крем, както и разхладителни напитки от лимони и портокали, шоколад с мляко по френски маниер, чай — по английски и мляко с лимон и канела — по испански. На господата се поднасят още и кафе, ликьори и току-що отворени кутии с пури. Много скоро горният етаж на странноприемницата се изпълва с глъчката на приятели и роднини, поздравяващи виновника за тържеството и семейството му сред шумотевица от разговори и дим на пури. Върху масите има дамски чантички от атлаз и сребърни нишки, седефени ветрила, табакери от фина кожа. Всички местни едри търговци са тук, празнуват продължението на рода на един от своите. Познават се открай време, от поколения са заедно по кръщавки, причастия, сватби и погребения. Прослойката на знатните търговци, представена изцяло тук, празнува с убеждението, че тя е същинската кръв в жилите на града, могъщият двигател, осигуряващ работа и носещ богатство. Дузината семейства, изпълващи горния етаж на „Посада Инглеса“, въплъщават истинския Кадис: пари и сделки, рискове, крушения и успехи, които поддържат жив града с неговата атлантическа и средиземноморска памет, едновременно античен и модерен, умерено просветен, умерено либерален и умерено героичен. А също и умерено неспокоен, по-малко заради войната — в края на краищата, тя също е въпрос на сделка — отколкото за бъдещето. И докато дамите си говорят за деца, бавачки, прислужнички, кройки на дрехи, по които работят шивачките им на улица „Хуан де Андас“, за новостите, пристигащи от Англия в изисканите магазини на „Сан Антонио“, улица „Кобос“ и улица „Анча“, за драпериите и завивките от кокосови влакна — последна мода за спалните, — и за знамето, което Патриотичното дружество на дамите бродира, за да подари на артилеристите от Пунталес, съпрузите обсъждат пристигането на един или друг кораб, лошото финансово състояние на някой познат, безредиците, несигурността и надеждите, които носят за делата им френската окупация и набиращите сила бунтове в американските колонии, подклаждани нахално от същите англичани, които в Кадис, чрез посланика си, от месеци саботират конституционния прогрес, подпомагайки роялистката партия.

— Ще трябва да се изпрати още войска отвъд океана, за да се потушат тези прояви на нелоялност към короната — казва някой.

— Да се приключи с това варварство — отбелязва друг.

— Лошото е, че както обикновено, ще го сторят за наша сметка. С нашите пари.

Трети гост се намесва саркастично.

— Че с кои други?… Няма други пари, с които да подхванат тая трудна за Испания работа.

— Нямат срам. Регентството, правителството и кортесите ни източват кръвта като на заклани прасета.

Дон Емилио Санчес Гинея — в строг, тъмносив фрак, панталон до коленете и черни копринени чорапи, — веднага се е отделил с Лолита в края на маса, разположена до прозореца, отворен към просторния залив. Те също обсъждат тежкото финансово положение. След като миналата година са подпомогнали с един милион песети войната, гражданите на Кадис са притиснати отново да участват в разни нови начинания, подобни на безполезните военни експедиции до Картахена и Аликанте, които градът финансира преди време с шест и половина милиона реала. Сега се носи слухът — а когато става дума за данъци, слуховете винаги се оказват верни, — че ще се иска нов, пряк данък върху имуществото, като предварително ще се налага публичното огласяване на въпросното имущество. Санчес Гинея е възмутен. Според него разгласяването на тези подробности ще навреди както на тези, чиито дела вървят добре, така и на онези, при които нещата се развиват зле: първите, защото ще бъдат още по-зле изцедени, вторите, защото делата им се крепят на доброто име на фирмата, а те няма да успеят да задържат доверието в себе си, след като затрудненото им положение бъде огласено. При всички случаи не е никак подходящо да се изчисляват състояния в момент, когато притокът на колониалните стоки е намалял, а намаляват и капиталите.

— Лудост е — заключава старият търговец — да се налага пряк данък в търговски град като този, където не съществува друго надеждно мерило, освен престижа и доброто име на всеки един от нас… Пък и никой няма да може да изчисли размера на състоянията ни, без да си напъха носа в счетоводните ни книги. А това вече е противозаконно.

— Не ще и дума, че няма да се доберат до моите счетоводни книги — казва решително Лолита.

Тя потъва в мрачни размисли. Линията на стиснатите й устни е непоколебима. После допълва:

— Ще видя как ще се оправя.

Сега мантилята е смъкната на раменете й, оставяйки непокрита косата, прибрана на тила с гребен от черупка на костенурка. До ръцете й, които разтрошават върху покривката един бадемов сладкиш, са затвореното ветрило, едно кадифено портмоне и чаша с напитка от мляко и канела.

— Говори се, че имаш проблеми — казва Санчес Гинея, като снишава глас.

— Искаш да кажеш, че и аз имам проблеми.

— Разбира се. Както аз самият и синът ми… както всички.

Лолита кимва, без да каже нищо повече. Подобно на толкова други кадиски търговци, и тя е кредитор на държавната хазна, която й дължи пет милиона реала, от които до днес е възстановила не повече от една десета: 25 000 песо. Ако дългът не бъде погасен, може да стигне до фалит. Най-малкото до спиране на плащанията.

— Научих от доверен източник, дъще, че правителството е получило кредитни писма от Лондон и е разпределило хубавичко парите, без да предвижда изплащане и на едно песо на кредиторите… По същия начин се е разпоредило и с последните постъпления, пристигнали от Лима и Хавана.

— Не се изненадвам. Затова ме виждате обезпокоена… Един нов по-сериозен удар ще ме доведе до липса на ликвидност.

Санчес Гинея клати унило глава. Лолита забелязва, че изглежда уморен, дори кръщенето на внука му не го е разведрило. Прекалено много неприятности и тревоги подкопават спокойствието на човека, който е бил близък приятел и съдружник на баща й. Това е краят на една епоха, чува го тя да казва често. Моят Кадис изчезва и аз гасна с него. Не завиждам на вас, младите. На тези, които ще бъдете тук след петнайсет или двайсет години. Все по-често споменава, че иска да се оттегли и да отстъпи мястото си на Мигел.

— Какво става с нашия корсар?

Лицето на стария човек се оживява при този въпрос, сякаш повей на морски бриз е разсеял лошите мисли. Той дори се усмихва леко. Лолита приближава ръка до чашата, но не я докосва.

— Не се справя зле — за момент тя отправя поглед през прозореца, към залива. — Но морският трибунал процедира много бавно по въпроса за плячката. Между Гибралтар, Тарифа и Кадис всичко се движи бавно… Вие знаете толкова добре, колкото и аз, че „Кулебра“ е помощ, но не е решение. Освен това все по-малко френски кораби рискуват да навлизат в наши води… Налага се да отиде отвъд нос Гата. Навярно там ще хване по-добра плячка.

Другият се съгласява развеселен. Несъмнено си припомня първоначалните задръжки на Лолита за включването й в сделката с корсаря.

— В крайна сметка си го приела сериозно, дъще.

— Нямам друг изход — тя се усмихва на свой ред, с ирония към самата себе си. — Времената са трудни.

— Може би имаме нова плячка. Тази сутрин са видели една шалупа откъм източната част на Торегорда, ескортираща друг кораб. Би могъл да е нашият капитан Лобо, с плячка.

Лолита не трепва. И тя е получила сведения от наблюдателната кула.

— Във всеки случай — отбелязва тя, — трябва да се постараем той да може скоро да отплава пак.

— На изток, имаш предвид.

— Точно така. С падането на Аликанте там трафикът на френските кораби ще се увеличи. При това може да използва Картахена като базово пристанище.

— Идеята не е лоша… Наистина не е.

Двамата се умълчават. Сега Санчес Гинея е този, който гледа замислено през прозореца, а после обхожда с поглед оживения салон. Наоколо ехти шум от многобройни разговори, бърборенето на дамите, смехове и приглушени възгласи на добре възпитани деца. Празненството продължава хода си, чуждо на неумолимата действителност, на света отвън, който може да се срине всеки момент и откъдето долитат далечните гърмежи на френските оръдия. Мигел Санчес Гинея, който се грижи за гостите и е видял баща си и Лолита Палма да разговарят настрани, се приближава до масата усмихнат, с пура в едната ръка и с чаша ликьор в другата. Но бащата го спира с жест. Мигел вдига покорно чашата вместо поздрав и се връща.

— Какво се знае за „Марк Брут“?

Дон Емилио е снишил отново глас. Тонът му е ласкав, съчувствен и крайно поверителен. Лицето на наследницата на рода Палма помръква, когато чува този въпрос. Името на този кораб от доста време не й дава покой.

— Все още нищо не се знае. Идва със закъснение… Би трябвало да е отплавал от Хавана на петнайсети миналия месец.

— Не знаеш ли къде е?

Тя прави неопределен жест. Искрена е.

— Още не. Но го очаквам всеки ден.

Този път мълчанието е дълго и многозначително. Двамата са опитни търговци и знаят, че един кораб може да се изгуби: капризите на морето, френските корсари. Лошият късмет. Има случаи, когато кораби спасяват или разоряват своите собственици само с едно пътуване. „Марк Брут“, все още най-добрата бригантина на търговска къща „Палма“ — 280 тона, с меден обков, въоръжен с четири шестфунтови оръдия, — плава към Кадис с товар от изключителна важност. Емилио Санчес знае, че корабът пренася ценен товар от зърно, захар, индиго и 1200 слитъка мед от Веракрус; дори неговата търговска къща има малък дял в този товар. Но не знае — топлите отношения са едно нещо, а деловите отношения — друго, — че скрити под слитъците, бригантината кара 20 000 сребърни песо, собственост на Лолита, които трябва да й осигурят ликвидност, за да успее да поддържа доверието в своята търговска къща на местна почва. Загубата им би представлявала труден за преодоляване удар, като се вземе предвид и утежняващото обстоятелство, че този път, предвид деликатността на операцията, рисковете ще са изцяло за сметка на „Палма и синове“.

— Много си заложила на този кораб, дъще — казва накрая Санчес Гинея.

Тя продължава да гледа разсеяно в празното пространство. Сякаш не е чула последните думи на приятеля на баща си. След малко потреперва едва доловимо и се усмихва угрижено. Тъжно.

— Не сте съвсем наясно, дон Емилио… Така, както стоят нещата, на този кораб съм заложила всичко.

Сега, извърнала лице настрани, тя наблюдава пак морето, откъдето в Кадис пристигат и богатствата, и бедствията. В далечината, близо едно до друго, платната на два кораба напредват бавно със североизточния вятър и навлизат в залива, като се стремят да се държат по-надалеч от френските батареи, докато минават Пуеркас и Диаманте.

Дано бригантината пристигне скоро, мисли си тя тревожно. Дано да пристигне.

Облегнат на бака на „Кулебра“ Пепе Лобо наблюдава през далекогледа платната на кораба, който се приближава бързо откъм Рота: две мачти, леко наклонени към кърмата, кливер, опънат на бушприта, с триъгълни, латински платна, издути от страничен вятър.

— Крайбрежен кораб — казва. — По едно оръдие на двата борда и друго на носа. Няма знаме.

— Корсар ли е? — пита Рикардо Мараня, който е до него и гледа в същата посока, засенчвайки с длан очите си.

— Несъмнено.

— Когато се показа, си помислих, че е фелуката на Рота.

— Аз също. Но заливът е пуст… Фелуката навярно се подвизава по други места.

Лобо подава далекогледа на първия си офицер и той оглежда внимателно кораба, чиито платна са огрети от следобедното слънце.

— Не сме го виждали преди в тези води… Дали не е онзи от Санлукар?

— Може и да е той.

— И какво прави толкова на изток?

— Ако фелуката е на лов, този е поел щафетата тук. Да види какво може да падне.

Мараня продължава да го гледа с далекогледа. Вече и с просто око може да се забележи маневрата на платнохода.

— Ще опита късмета си… Опипва терена.

Лобо гледа към борда откъм наветрената страна, там, където под защитата на „Кулебра“ плава последната жертва на шалупата: неаполитански деветдесеттонен ветроход на име „Кристина Рикоти“, пленен без бой преди четири дни при нос Сирес, на път от Танжер за Малага с товар от вълна, кожи и осолено месо. При навлизането в залива, предвиждайки присъствието на корсари и заплахата откъм френското укрепление Санта Каталина, откъдето винаги стрелят срещу корабите, приближаващи се към сушата, Лобо е разпоредил платноходът да се държи дясно на борд, на два кабелта разстояние спрямо „Кулебра“, който така застава между него и каквато и да било заплаха. От своя страна шалупата се движи предпазливо, насочила дългия си бушприт към широкия залив на Рота, ловейки с всички платна североизточния вятър, включително формарсела, без да издига знаме, с половината екипаж по греблата, а боцманът Брасеро стои подпрян на брашпила на две стъпки зад капитана и помощника му: следи с едно око маневрата, а с другото — осемте заредени шестфунтови оръдия. Останалите хора от екипажа са в бойна готовност, откакто вражеските платна са се показали зад носа при Рота.

— Завиваме ли вече или поддържаме курса? — пита Мараня, затваряйки далекогледа.

— Държим същия курс. Платноходът не е проблем.

Заместник-капитанът се съгласява, връща далекогледа на Лобо и също се обръща, за да хвърли един поглед към шхуната, която продължава да поддържа подходяща дистанция и екипажът й маневрира старателно при всеки знак, подаден от шалупата. Мараня знае не по-зле от капитана си, че неприятелският корсар няма достатъчно сили да влезе в открит бой, защото диспропорцията между трите му оръдия и осемте на „Кулебра“ би превърнала всеки подобен опит в самоубийство. Но в морето нищо не е предрешено до последния момент, а френският корсар, дързък, както подобава на занаята, прави същото, което биха направили и те в този случай: доближава колкото може, навърта се около възможната плячка като хищник, дебнещ да види дали някой обрат на късмета — смяна на вятъра, лоша маневра, обстрел от Санта Каталина, който би могъл свали някоя мачта на шалупата, — няма да му даде възможност да забие зъби в гърлото й.

— Няма да минем Кочинос и Фрайле само с един завой — отбелязва Мараня. — Ще трябва да навлезем много в Рота.

Произнесъл го е с обичайната си невъзмутимост, сякаш наблюдава маневрата от сушата. Просто обективен коментар, без намерение да влияе на решенията на своя капитан. Пепе Лобо гледа към носа на заетата от неприятеля суша, зад който се показва селището. После се обръща на другата страна, към Кадис, бял, ширнал се зад внушителните си крепостни стени. С по един поглед към морето и към флагчето, веещо се на върха на единствената мачта на шалупата, той преценява силата и посоката на вятъра, собствената скорост, курса и разстоянията. За да влезе в залива, избягвайки подводните скали в началото му, трябва да лавират, обръщайки се веднъж към Кадис, после към залива на Рота и накрая пак към Кадис. Това означава на два пъти да се окажат по-близо до френските батареи и затова не могат да си позволят грешки. Във всеки случай ще е най-добре да следят отблизо платнохода, но и да му дават плод за размисъл. За всеки случай.

— Пригответе се за маневра, лоцмане.

Мараня се обръща към боцмана Брасеро, който продължава да стои облегнат на брашпила.

— Боцман!… Готови за завиване!

Докато Брасеро завива и преминава по наклонената на една страна палуба, разпределяйки по места хората си, Пепе Лобо обяснява намеренията си на своя помощник.

— Ще изпратим един залп към платнохода, колкото да го държим надалеч… Трябва да се прецени много точно моментът, за да дадем изстрел непосредствено преди да сменим курса.

— Само по един изстрел от всяко оръдие?

— Да. Не вярвам, че ще свалим мачтата му с един залп, но искам добре да го изплашим… Заемате ли се с първото оръдие?

Заместникът се усмихва едва забележимо. Верен на себе си, Рикардо Мараня гледа към морето, почти разсеяно, сякаш мисли за друго нещо, но Лобо знае, че е зает да преценява условията за стрелба и обсега на оръдията. И че дори се наслаждава на онова, което предстои.

— Разчитайте на мен, капитане.

— Тогава давайте. Завиваме след пет минути.

Като разтяга далекогледа, стремейки се полюшването на палубата да не му пречи да преценява видяното през окуляра, Пепе Лобо отново оглежда неприятелския корсарски кораб. Последният е променил леко курса си, завивайки с един румб откъм наветрената страна. Латинските платна му позволяват да се доближи още повече до мястото, откъдето шалупата и платнохода започват да маневрират. В окуляра Лобо различава добре двете му оръдия, по едно на всяка страна, а през отворения портик на носа, под бушприта, се показва дулото на още едно. Сигурно е шестфунтово. А може и да е от осем фунта. Не представлява голяма заплаха, но човек никога не знае. Както твърди поговорката, съчинена от самия него, в морето никоя предпазна мярка не е излишна: един възел в повече е една беля по-малко.

— Готови за завиване!

Докато хората за маневрата подготвят шкотите, Лобо отива към кърмата, минавайки покрай артилеристите, които се навеждат над оръдията под зоркия поглед на заместник-капитана.

— Не ме излагайте — казва той. — Пред Кадис.

Отговаря му хор от смехове и дръзки възгласи. Мъжете са в добро настроение заради заловената плячка и перспективата да слязат скоро на сушата. Освен това имат достатъчно огневи и всякакъв друг опит зад гърба си, за да знаят, че неприятелският корсар не е съперник от техния калибър. До лодката, здраво затегната на палубата под гафела, мъжете, които не са заети с маневрата или оръдията, подготвят подходящите оръжия за близък бой, за в случай, че се стигне дотам: пушки, пистолети и бронзови каменомети, които се прикрепят към фалшборда и се зареждат с картеч. Лобо гледа доволен хората си. След половин година плаване заедно из Пролива пристанищната сган, набрана от най-изпадналите кътчета на „Санта Мария“, „Мерсед“ и „Бокете“ действа като приличен, опитен екипаж всеки път, когато залавянето на някой кораб изисква резултатни маневри, а в случай на нужда — два абордажа и четири сериозни схватки до момента, влиза в близък бой, дори ако дава жертви. На борда на „Кулебра“, верни на подписания договор, всички рискуват, колкото се наложи, водени винаги от идеята за плячката, и никой не бяга от трудностите и опасностите. На шалупата няма герои, Пепе Лобо го знае много добре. Нито пък страхливци. Само хора, които си вършат работата: професионалисти, примирени с тежкия живот на корсари, изкарвайки с труд препитанието си.

— Сигнал за шхуната!… Готови за завиване!

Едно червено сигнално флагче се издига бързо откъм десния борд, до гафела. На кърмата Шотландеца и вторият рулеви поддържат твърдо определения курс. Капитанът застава до тях откъм подветрената страна, като с една ръка се държи за преградата пред стълбата за трюма, без да откъсва поглед от редицата оръдия, чиито гърла се показват от портиците. Боцманът Брасеро стои прав до мачтата, между хората, заети с платното, обърнат към кърмата в очакване на заповеди. Същото прави Рикардо Мараня, застанал до първото оръдие на левия борд, вдигнал лявата си ръка, за да покаже, че е готов, а в дясната държи въжето, свързано със спусковия механизъм. Другите трима канонири от тази страна също са застинали до оръдията си.

— Предайте на шхуната да завива!

Сега на гафела се издига син вимпел и след миг „Кристина Рикоти“ започва да завива, издувайки платната. Лобо отправя последен поглед към вимпела, към морето и към неприятелския ветроход. На по-малко от три кабелта е, почти в обсега на оръдията на „Кулебра“, като се вземе предвид, че французинът вече е откъм подветрената страна и оръдията на левия му борд са наклонени.

— Два румба наляво — казва Лобо на рулевите.

Рулевите дават ляво на борд и бушпритът на „Кулебра“ се насочва към вражеското укрепление на Санта Каталина. Шкотите и брасите овладяват веднага лекото припляскване на платната, незабавно изпълнили се с вятър. Френският ветроход, който се намира отляво на носа, след тази маневра се озовава в сектора за стрелба на оръдията.

— Вдигни знаме!

Търговският флаг с две червени и три жълти ивици, с кралския герб по средата, което означава, че „Кулебра“ е корсар на испанския крал, сега се издига на фала и се развява на вятъра. В мига, когато знамето достига върха на мачтата, Лобо поглежда първия си офицер и се провиква:

— Ваш е, лоцмане!

Без да бърза, приведен над оръдието, стремейки се да съобрази прицелването с люшкането на кораба, като междувременно нарежда тихо на артилеристите да придвижат оръдието на лафета с дървените лостове, Мараня изчаква няколко секунди с въжето за запалване в ръка, накрая го дръпва, оръдието изревава и подскача, удържано от въжетата, сред водовъртеж от барутен дим, който се разнася по дължината на борда. Пет секунди по-късно отекват още три, и още преди облакът над юта на шалупата да се е разнесъл, Пепе Лобо дава заповед да се смени посоката.

— Дясно на борд!… Отпусни шкотите!

— С Бога напред — казва Шотландеца и се прекръства, преди да натисне щурвала.

Платната над бушприта се издуват, носът се насочва надясно, докато вятърът минава от другата страна. Под мачтата мъжете, ръководени от Брасеро, натягат докрай шкотите, за да поеме фокът вятъра откъм новата посока.

— Опъни шкотите!… Така!… Дръж така щурвала!

Наклонена сега наляво и придържайки се към новия курс, „Кулебра“ мощно пори леките вълни, на около кабелт успоредно спрямо шхуната, плаваща малко по-напред, вече в безопасност с издути кливери и фок, с добра скорост. Рикардо Мараня вече се е върнал на кърмата: с ръце в джобовете на тесния си черен сюртук и с обичайната си отегчена физиономия, сякаш се прибира от досадна разходка по плажа. Пепе Лобо разгъва далекогледа и го насочва към неприятелския платноход. Той изостава и почти е загубил възможност да маневрира, с дупка във фока, който североизточният вятър разпъва до пръсване, докато накрая го раздира от долу до горе.

— Така му се пада — отбелязва Мараня равнодушно.

Партията е свършила преди петнайсет минути, но фигурите продължават да стоят в последната позиция: белият цар, притиснат от черния топ и черния кон, една бяла пешка, изолирана в другия край на бойното поле, останала само на едно квадратче от възможността да се увенчае като дама. От време на време Рохелио Тисон поглежда шахматната дъска. Така се чувства понякога и той. Ограден от пусти квадратчета, по които се движат невидими фигури.

— Може пък някой ден, в бъдеще, науката да даде възможност тези неща да бъдат установявани — казва Иполито Барул. — Но в наши дни е трудно. Почти невъзможно.

Сред взетите фигури има един мръсен пепелник, празна каничка кафе и две чашки с утайка на дъното. Късно е и около двамата играчи в кафене „Корео“ е пусто. Тишината е непривична. Почти всички светлини във вътрешния двор са загасени, преди известно време келнерите са поставили столовете върху масите, почистили са месинговите плювалници, измели са и са измили пода. Само ъгълът, където седят Барул и комисарят, остава извън полето на дейността им, осветен от висящия от тавана полилей с почти догорели свещи. Собственикът на заведението от време на време се показва по риза, за да провери дали са все още там, но не ги притеснява, а дискретно се прибира. Ако този, който нарушава общинските наредби за работното време на обществените заведения, е комисарят Тисон — познат при това с лошия си нрав, — никой нищо не може да каже. Срещу ръжен не се рита.

— Три капана, учителю. С три различни примамки… И досега — нищо.

Барул си чисти очилата с кърпата, изцапана от енфие.

— Обаче и не е предприел нищо, ако се съди по разказаното от вас. Навярно от страх да не бъде изненадан… Може да престане да убива.

— Съмнявам се. Човек, който е стигнал толкова далеч, не може да се стресне толкова лесно. Сигурен съм, че просто изчаква удобен случай.

Другият мъж е сложил очилата си. Сивата му брада, избръсната сутринта, е набола отново.

— Наистина съм учуден от тази история с френския офицер. Да го накарате да сътрудничи… Не е за вярване. Във всеки случай ви благодаря, че ми го разказахте. Изпитание на доверието.

— Нужен ми е, учителю. Също както и вие. — Тисон е взел от масата един черен кон и го върти между пръстите си. — Вие двамата компенсирате това, което липсва у мен. Помагате ми да стигна там, докъдето не бих се добрал сам. Вие с познанията и интелигентността си, той — с бомбите си.

— Невероятно. Ако това стане известно…

Полицаят се смее тихичко, уверен в себе си. С презрение към способността на хората да узнават някои неща.

— Няма да стане известно.

— А този френски офицер продължава ли да сътрудничи?

— Засега да.

— Как, по дяволите, сте успели да го убедите?

Тисон му отвръща с полицейска въздържаност:

— Благодарение на природното ми обаяние.

Отново е сложил абаносовата фигура на масата, при другите. Барул гледа заинтригувано Тисон.

— Вярно е това, което ви разказвах за Лаплас и теорията за вероятностите — отбелязва той накрая. — И друг математик, Кондорсе, се е занимавал с темата.

— Не съм го чувал.

— Все едно. Публикувал е книга, която този път не мога да ви заема, защото я нямам, заглавието й е „Разсъждения за метода на определянето на вероятността на бъдещи събития…“. На френски, разбира се. В нея се поставят въпроси като този например: ако едно събитие се е осъществило в определен брой случаи в миналото, а в друг определен брой случаи — не, каква е вероятността то да се осъществи отново, или пък да не се осъществи.

Комисарят, който току-що е извадил кожената си табакера, се привежда и с почти поверителен тон, с пура в ръка, казва:

— Ако при всеки от определен брой независими опити, се сбъдват или дадено събитие А, или противното му събитие, вероятността за сбъдването на събитието А остава постоянна, независимо от това дали при предните опити се е сбъднало събитие А или противното му събитие — рецитира той. — … Е, как ви се струва, учителю?

— Виж ти — жълтеникавите конски зъби на учителя се оголват във възторжена усмивка. — Вие сте били нешлифован диамант, сеньор комисар.

Тисон, който се е облегнал назад на стола, също се усмихва.

— С малко старание и глупците успяват да понаучат нещо. Тоест успяваме да понаучим нещо… Мислите ли, че бих намерил тази книга в Кадис?

— Мога да ви я потърся, въпреки че е трудно. Чел съм я преди години, в дома на един приятел в Мадрид… Така или иначе, едно нещо е да говорим за вероятности, а съвсем друго за неизбежности. Има голяма разлика между двете. И е рисковано тази граница да се преодолява с помощта на въображението, а не на метода.

Барул се отказва с жест от пурата, която Тисон му предлага и вади от джоба на жилетката си кутийката с енфието.

— Така или иначе — продължава той, — разбирам голямото ви желание. Но не съм сигурен дали толкова много теория няма… Може дори да доведе до обратен ефект. Знаете как е. Прекалената ерудиция задушава всяка концепция.

Замълчава за няколко секунди, като междувременно взема щипка енфие, поднася го към ноздрите си и смръква силно. Кихва, избърсва носа си и поглежда Тисон с любопитство.

— Жалко, че ви се е изплъзнал този път… Смятате ли, че подозира нещо за капана?

Полицаят уверено клати глава.

— Не мисля. Всичко се разви така, че можеше да се отдаде на случайност. След като убиецът действа на улицата, нормално е рано или късно да се натъкне на някой, който да му попречи… Такова нещо е въпрос единствено на време.

— Обаче оттогава са паднали бомби на други места в града. Имало е и жертви.

— Това не е мой проблем. Излиза извън моята юрисдикция, така да се каже.

Учителят отново му хвърля замислен поглед. Или по-скоро изпитателен.

— Във всеки случай и вие не сте изцяло невинен. Вече не.

— Надявам се, нямате предвид престъпленията.

— Разбира се, че не. Говоря за тази свръхчувствителност, благодарение на която някои ваши усещания и представи съвпадат с тези на убиеца. За вашата странна близост.

— Престъпно сходство, така ли?

— За бога, сеньор комисар? Колко ужасно звучи това!

— Но именно това имате предвид.

След като обмисля мълчаливо думите му, Барул отговаря, че не е така. Поне, уточнява веднага той, не в този смисъл. Той вярва, защото е научно доказано, че между някои човешки същества, или между тях и Природата, се установяват връзки, за които разумът не успява да намери оправдание. Провеждани са статистически значими опити с животни, а също и с хора. Това би могло да обясни както свързаните с интуицията действия на престъпника, убиващ, преди да паднат бомбите, така и интуитивните усещания на комисаря относно намеренията на убиеца и местата, където той действа.

— Четене на мисли от разстояние, това ли искате да кажете?… Магнетизъм или нещо подобно?

Барул кимва енергично, разтърсвайки сивата си грива.

— Нещо от този род.

Собственикът на кафенето надзърта пак към двора, за да види дали са там. Би трябвало да си вървим, казва учителят. Преди Селис да събере кураж и да ни изгони. Вие, сеньор комисар, би трябвало да давате пример за подчинение на закона. И прочее. Тисон се надига неохотно, взема бялата си лятна шапка и бастуна и двамата се отправят към вратата, докато междувременно Барул доразвива теорията си. Разказва, че той самият познавал двама братя, чиято взаимна чувствителност била толкова изострена, че ако някой страдал от определена болка, другият проявявал същите симптоми. Спомня си и случая с жена, на която й се отворили рани в същия ден и в същия час, когато те се появили по тялото на нейна приятелка, намираща се на няколко левги разстояние, вследствие на домашна злополука. Навярно самият Тисон е сънувал някои неща, които после са се случвали в действителност или е изживявал определени ситуации с убеждението, че са повторение на нещо вече преживяно.

— Има кътчета на мозъка — заключава той, — в които традиционният разум и науката още не са навлезли. Не казвам, че между вас и мозъка и намеренията на убиеца се е установил някакъв незрим мост… Но казвам, че е възможно, по причини, които не са ми известни, да сте проникнали в неговата територия. В полето на неговата чувствителност. Това би ви позволило да долавяте неща, които други не успяват да забележат.

Стигнали са бавно до улица „Санто Кристо“. Вървят в тъмното — само лунната светлина озарява терасите и белосаните кули над главите им.

— Ако беше така, учителю, ако моите сетива действително са в състояние да създадат този мост, може би… Е, сигурно и аз имам подобни природни наклонности.

— Към престъпление ли?… Не вярвам.

Барул прави няколко крачки в мълчание. Изглежда обмисля последното. Накрая го отхвърля с ръмжене. Или се опитва да го отхвърли.

— Честно казано, не зная. Може би е по-точно да се говори за способност да се долови ужаса… Онези бездни, които се крият в душите на хората… Да вземем например мен самия. Вие ме накарахте да забележа, и аз съм съгласен с това, че когато играя на шах, се превръщам в неприятен субект. У мен даже се пробужда някаква жестокост.

— Направо се превръщате в злодей, ако ми позволите израза.

В мрака се разнася смях.

— Позволявам.

Отново крачат в мълчание. Всеки е зает със собствените си разсъждения.

— От това до умъртвените с камшични удари момичета има огромно разстояние — казва накрая Тисон.

— Разбира се. Предполагам, че никой от нас не би стигнал до там. Но вие повече от една година сте обсебен от този въпрос. Имате професионални основания, безспорно. А допускам, че и лични, макар това да не е моя работа.

Почувствал се неловко, почти ядосан, полицаят полюшва бастуна.

— Някой ден навярно ще ви разкажа…

— Не искам нищо да ми разказвате — прекъсва го другият мъж. — Нали знаете, всеки човек е роб на онова, което казва и господар на онова, което премълчава… От друга страна, след толкова години пред шахматната дъска, съм успял да ви опозная малко. Искам да кажа, че това дълго, упорито обсебване може да доведе до някои…

— Смущения ли?

— Думата е последици. Според мен ловът оставя траен белег и у ловеца.

Спуснали са се по улица „Комедиас“ до кръчмата на „Мансаниля“. Ивица светлина се процежда изпод затворената врата. Барул посочва заведението.

— Зная, че сте почти въздържател, сеньор комисар. Но на мен ще ми дойде добре да понаквася гърлото си. От толкова хипотези ожаднявам… Защо не злоупотребите още малко с привилегиите си, сега в моя полза?

Тисон се съгласява и чука по вратата с дръжката на бастуна си, докато накрая се показва планинецът, собственик на кръчмата, който бърше ръце в широката си сива дреха. Той е млад и изглежда уморен.

— Тъкмо затварям, сеньор комисар.

— Тогава почакай десетина минути, приятелче. И ни сервирай две мансанили.

Подпират се на дървения тезгях, почернял от времето, срещу големите тъмни бъчви с отлежало вино от Санлукар. В дъното на помещението, до бутове шунка и бурета с херинга бащата на собственика вечеря — картофи със сепия — и чете вестник на светлината на маслена лампа. Барул вдига чашата си.

— За лова, както казах преди.

Тисон прави същото, въпреки че едва допира устни до напитката. Учителят пие на малки глътки, като замезва с две от четирите маслини, които планинецът е сложил в малка чинийка. В крайна сметка, продължава да говори той, това с ловеца не е много лош пример: представете си някой, който, след като дълго е дебнал едно животно, се движи из територията, което то посещава често, опознавайки местата, където то ходи на водопой, спи и се храни. Укритията и навиците му. След известно време ловецът би започнал несъзнателно да възпроизвежда отчасти това поведение, възприемайки това пространство и като нещо лично. Би се адаптирал към терена, правейки го до такава степен свой, че неминуемо да попадне на плячката, която търси.

— Не е лош пример — съгласява се Тисон.

Барул, който като че ли размишлява върху последните си думи, поглежда планинеца, който мие чаши в мивката, а после бащата, продължаващ да чете вестник в своя ъгъл. Когато заговаря отново, снижава гласа си.

— Веднъж говорихме за същото и вие прибягнахте до сравнение с шахмата. И вероятно също имате право… Този град е ловният терен. Шахматната дъска. Пространство, което, независимо дали това ви харесва или не, споделяте с убиеца. Затова виждате Кадис по начин, по който ние, останалите, не можем да го видим.

Гледа в чинията, все така замислено, и изяжда двете маслини на Тисон.

— И дори това да свърши някой ден — додава той, — никога няма да можете да видите Кадис така, както сте го виждали преди.

Вади кесията си, за да плати виното, но Тисон прави отрицателен жест и вика планинеца. Прибави го към сметката ми, казва той. Двамата излизат навън, вървят бавно към площада „Аюнтамиенто“. Стъпките им отекват из пустите улици. Една лампа, запалена на ъгъла на „Хуан де Андас“, удължава сенките им по калдъръма, пред затворените врати на шивашките работилници.

— Какво мислите да правите сега, сеньор комисар?

— Да се придържам към плана си, докато мога.

— Вихри?… Пресмятане на вероятности?

В тона му се прокрадва приятелска ирония, но Тисон не се дразни от това.

— Де да можех да пресмятам — отговаря прямо той. — Има в града някои места, които са ми влезли в главата. Оглеждал съм ги, от дни и цели седмици ги проучвам в подробности.

— Много ли са?

— Три. Едното остава извън обхвата на френската артилерия. Затова по принцип го отхвърлям… Другите са по-достъпни.

— За убиеца ли?

— Да, разбира се.

Полицаят замълчава за миг и повдига края на сюртука си. На далечната вече светлина се вижда прикладът на един двуцевен пистолет, който носи отдясно на кръста си.

— Този път няма да избяга — отбелязва тежко. — Подготвен съм.

Забелязва, че Барул го гледа изпитателно и с видимо смущение. Тисон знае, че за първи път, откакто се познават, учителят го вижда с огнестрелно оръжие.

— Минавало ли ви е през ума, че с вашата намеса навярно променяте терена на убиеца?… Като обърквате идеите или намеренията му?

Сега пък Тисон е учуденият. Стигат до площад „Сан Хуан де Диос“, където усещат свежия и солен бриз на близкото море. Там е спрял кабриолет, на капрата му спи кочияш. Вляво, под двойния фронтон на Пуерта де Мар, осветен откъм сушата с фенер, чиято светлина оцветява в жълтеникаво камъните на стената, часовите се сменят. В полумрака пред караулките се открояват белите им ремъци с муниции и проблясват щиковете.

— Не съм си го помислял — прошепва полицаят.

После замълчава, обмисляйки новата перспектива. Накрая кимва в знак на съгласие.

— Сигурно затова от толкова време не убива, това искате да кажете, нали?

— Възможно е — потвърждава Барул. — Вероятно вашата манипулация с бомбите, фактът, че, така да се каже, сте видоизменили чистата случайност, по силата на която е насочвал изстрелите френският артилерист, са променили замисления план на убиеца. И това го обърква… Може и да не убие повече.

Тисон мрачно накланя настрани глава и се потупва леко отстрани, където чувства твърдата издутина на пистолета.

— А може и да приеме играта — отвръща той накрая — и да дойде там, където го очаквам.

17.

Последната дневна светлина се стапя и се размива много бавно в тъмнолилавите тонове на нощта, разливащи се по терасите, кулите и камбанариите. Когато Лолита Палма пристига с кабриолета на „Ментидеро“, придружена от камериерката си Мари Пас и помощник-капитана на „Кулебра“ Рикардо Мараня, стъклата на западните прозорци отразяват червените отблясъци, които тъкмо сега гаснат в морето. Започва онзи толкова кадиски и обичан от нея час, когато в бледото сияние, надвиснало над морето, гласовете и звуците се чуват приглушени и сякаш отдалеч, като ударите с чук, носещи се откъм пристанището, където поправят някоя лодка, когато рибарите се прибират от стената и минават под още незапалените фенери с въдиците си на рамо, когато безделниците се връщат откъм фара Сан Себастиан, където са били, за да гледат залеза, а в магазините и входовете започват да се палят свещи, газени лампи и светилници, които засилват ефекта на светлина и сенки, изпъстрящи плахо настъпващия, тих мрак, в чиято нега всяка вечер се отпуска градът.

На свечеряване площадът „Крус де ла Вердад“, познат като „Ментидеро“, прилича на панаир. Като нарежда на камериерката и кочияша да изчакат на ъгъла с улица „Веедор“, Лолита Палма приема ръката, която Мараня й предлага, слиза от колата, наглася голямата мантиля от черна дантела на главата и раменете си и съпроводена от младия моряк, тръгва между палатки, притичващи деца, които си играят и цели семейства, насядали на земята, които си готвят на импровизирани огнища и се канят да прекарат нощта под открито небе. В последните седмици френският обстрел се е засилил и увеличава обсега си. Сега попаденията се отличават със систематична честота и въпреки че броят на жертвите не е особено голям — много вражески бомби продължават да не избухват и не предизвикват големи щети, — жителите на най-изложените на опасност зони се възползват от приятната прохлада на нощта, за да се приютят в тази част на града, в безопасност от неприятелската артилерия. Новодошлите си приготвят импровизирани подслони с одеяла, рогозки и корабни платна, заемайки площада и част от намиращото се до него открито пространство между укрепленията Канделария и Бонете. Така всяка привечер кварталът и площадът „Ментидеро“ се превръщат в номадски стан, където към традиционните кръчми и гостилници сега се добавят и гостилници, открити направо насред улиците, а виното, разговорите, музиката и песните помагат на кадисците и емигрантите да понесат до ранни зори, донякъде примирени, донякъде развеселени, неудобствата на ситуацията.

Пепе Лобо вечеря срещу кафе „Пти Версай“, на ъгъла на улица „Еркулес“, пред входа на кръчмата „При негъра“: заведение със съмнителна слава, където поднасят сардини на шиш, печен октопод и червено вино. Когато дойде хубавото време, собственикът изнася отвън три-четири маси, посещавани от моряци и чуждоземци, привличани от жените, които с падането на нощта започват да обикалят по самата улица и близката алея „Перехил“. Лолита Палма, която е видяла корсаря, се спира, преди той да забележи присъствието й и оставя Рикардо Мараня да продължи сам. От повече от час търси Лобо из града: първо в кантората на Санчес Гинея, където са й казали, че е бил там за малко следобед, а после на пристанището, където е хвърлила котва „Кулебра“, готова да отплава веднага щом отслабне силният северозападен вятър, духащ от два дни в залива. Предупреден от един лодкар, първият офицер на шалупата веднага слиза — въпрос на живот и смърт, казва Лолита, без да даде други обяснения, — и учтиво й предлага, равнодушен и коректен както обикновено, да я придружи до „Ментидеро“, където смята, че ще вечеря капитанът. Сега, отдалече, Лолита вижда как заместникът отива до масата на Пепе Лобо и се навежда към него, за да разменят няколко думи, а после двамата се обръщат към нея. Корсарският капитан поглежда учудено жената и казва нещо на Мараня, който свива рамене. Лобо оставя салфетката на масата, става и тръгва към нея, без шапка, проправяйки си път в тълпата. Лолита не му дава време да произнесе изречението „Какво правите тук?“, което напира на устните му, докато се приближава.

— Имам проблем — казва тя от упор.

Морякът изглежда объркан.

— Сериозен ли е?

— Много.

Мъжът се озърта. Чувства се неловко. Заместникът му е седнал на масата и ги наблюдава оттам, наливайки си чаша вино.

— Не зная дали това е подходящото място — отбелязва корсарят.

— Все едно — Лолита говори със спокойствие, което изненадва и нея самата. — Французите са пленили „Марк Брут“.

— Виж ти… И кога е станало?

— Вчера, при нос Кандор. Канонерска лодка донесе тази сутрин вестта. Видели го, докато разузнавали из залива на Рота. Там са пуснали котва „Марк Брут“ и корсарската фелука, която го е пленила… Сигурно е плавал прекалено близо до сушата и французинът е излязъл насреща му.

Чувства погледа на мъжа, който я изучава обезпокоен. Дошла е, обзета от решителност, след като е премислила колко трябва да каже. Подготвила е всеки жест и всяка дума. Спокойният й вид обаче се дължи единствено на усилието на волята. Дори не на усилие, а на насилие над себе си. Не е лесно да се изправиш срещу преценяващия поглед на светлите очи, които я гледат изпитателно. И да виждаш пред себе си полуотворената му уста.

— Съжалявам — казва Лобо. — Това е истинско нещастие.

— Това е повече от нещастие. Това е катастрофа. И на мен ми е нужно нещо повече от съжаление.

Онова, което следва, не е резултат от внезапен прилив на искреност. Лолита Палма разказва всичко, защото знае, че няма друг изход. Такова е непоклатимото заключение, до което е стигнала. Говори за ценния товар от мед, захар, зърно и индиго, който превозва бригантината, а също и за двайсетте хиляди песо, жизненоважни за непосредственото оцеляване на семейната фирма. Без да се смята стойността на кораба и на по-дребните неща, намиращи се на борда.

— Доколкото успях да изясня — казва тя в заключение, — намерението на французите е да откарат кораба в Санлукар и да го разтоварят там, но бурята ги е накарала да се скрият в залива на Рота… Предполага се, че щом вятърът се промени, ще вдигнат котва. Пристанището е прекалено малко, за да се приближат към сушата там.

Морякът се е изправил за миг, след като досега е слушал мълчалив и леко приведен към Лолита. Пак се оглежда на всички страни и накрая спира погледа си на нея.

— Този северозападен вятър може да продължи да духа още някой и друг ден… Защо да не разтоварят на брега?

Лолита Палма не знае. Може би не се осмеляват поради близостта на испанските и английските канонерки. Освен това основната база на фелуката е в Санлукар и навярно затова искат да го откарат там. Освен това има и партизани, действащи близо до река Саладо. При това положение французите нямат вяра на транспорта по суша.

— Настина ли ви интересува това, което казвам, капитане?

Тя произнася въпроса си с прокрадващо се раздразнение. И почти с горчивина. Дава си сметка, че той отново е отклонил погледа си, сякаш не влага цялото си внимание в разказваното от нея, и го отправя към светилниците и лампите, които се палят на свечеряване по входовете и магазините на близките сгради. След миг го вижда да притваря клепачи.

— Търсили сте ме, за да ми разкажете това, така ли?

Най-сетне я поглежда пак. Недоверчиво. Така гледа и морето, казва си тя. А може би и живота. Време е да му го кажа.

— Искам да ми върнете „Марк Брут“.

Казва го — успява да го направи — с нисък глас и спокойно. После вдига брадичка и остава загледана в него, напрегнато и втренчено, без да трепне, опитвайки се да не обръща внимание на нестройния ритъм на сърцето си. Би било смешно, препускат мислите й, и направо глупаво, да се строполя на земята. И не съм си взела шишенцето с ароматни соли.

— Това е някаква шега — казва Пепе Лобо.

— Знаете, че не е.

Сега не е сигурна дали гласът й не е потреперил. Зелените очи се плъзгат изпитателно по всеки инч от лицето й.

— За това ли сте дошли дотук?

Не е истински въпрос, няма недоумение в думите му. От своя страна Лолита Палма не отговаря. Не би могла да го направи. Чувства се обзета от странно, почти болезнено изтощение, което я кара да чувства слабост на моменти. Силното и неравномерно туптене на сърцето сега е станало прекалено бавно, времето от един до друг удар й се струва прекалено голямо. Стигнала е докъдето може и го знае. Несъмнено корсарят също го знае, защото след кратко колебание вдига ръката си и я приближава до лявата ръка на жената: докосва само леко лакътя й, сякаш я подканя да повървят малко. Да се раздвижат. Тя се подчинява покорно, следвайки указанието на лекия му жест. Прави няколко крачки без посока, а той върви до нея. След секунда чува отново гласа му.

— Невъзможно е да се влезе в Рота… Сигурно са пуснали котва както обикновено, на три сажена и половина, между носа и скалите. Достъпът до там е пазен от батареите на Гайина и Пунтиля.

Не се е разсмял, мисли си тя облекчено. Не изтърсва и нищо неуместно, както се е опасявала. Изразява скептицизма си със сериозен и сдържан тон. Прав е. Изглежда искрен в намерението си да й обясни защо това не може да стане. Защо не може да направи това, за което тя го моли.

— Би могло да се направи опит през нощта — казва Лолита сухо. — Ако вятърът се задържи от северозапад, ще бъде достатъчно да се среже котвеното въже и да се опъне едно платно, за да тръгне бригантината по течението и да се отдалечи от сушата…

Тя не довършва, замълчава, изчаквайки той да възприеме спокойно думите й. За да види той картината такава, каквато я вижда тя, както я вижда цял ден, след като морската карта на залива, разпъната на масата в кабинета й, се е отпечатала в съзнанието й. Сега долавя, че морякът се е извърнал, за да я погледне с особен интерес. Може би дори с възхищение. И с някакъв примес на развеселено очакване. Но учуденият му тон изглежда искрен.

— Виж ти. Добре сте се подготвили.

— Всичко, което притежавам, е заложено на тази карта.

Площад „Ментидеро“ се стеснява по посока на еспланадата, стената и морето, между артилерийския парк и казармите на Канделария. Край палатките, където се събират бежанските семейства, се палят нови огньове, на които врят гърнета. Чува се детска врява и откъслечен звън на настройвана китара. В последната редица от къщи има склад за въглища. Метли, овързани с тръстика, са подпрени на вратата, край която възрастна жена с черен триъгълен шал дреме на един стол. Зад гърба й белезникавата светлина на маслена лампа осветява чували и кошници, пълни с въглища.

— Щом вятърът се промени, „Марк Брут“ ще напусне залива — подхвърля Пепе Лобо. — Онова, което искате вие, е възможно да се опита само в открито море, далеч от батареите.

— Може да стане прекалено късно. Ще бъдат нащрек, сигурно ще има и ескорт. Така ни се отнема предимството на изненадата.

Лолита Палма забелязва как скептична усмивка се плъзва по устните на корсаря. От нощта на карнавала нищо, свързано с тези устни, не й убягва.

— Това е работа за Кралската армада, не за нас.

Събирайки цялото си хладнокръвие, Лолита Палма отново поглежда право в зелените очи. Мъжът я гледа така, че тя за миг не знае какво да каже. За Бога, мисли си тя. Може би той ми се струва такъв днес. Заради това, което правя или това, което искам той да направи. Заради това, което се каня да му причиня, на него, на кораба и на хората му.

— Армадата няма да се занимава с частни въпроси — отговаря тя накрая със съвършено спокойствие. — Най-много, ако успеем да изкараме платнохода от залива, някои канонерки от Ла Калета да се приближат, за да прикриват отстрани оттеглянето… Но никой нищо не ми гарантира.

— Били ли сте във флотската управа?

— Говорих лично с Валдес. И той ми каза това.

— „Кулебра“ е корсарски кораб, а не военен… Нито корабът, нито хората ми са подготвени за онова, което искате от мен.

Излезли са на насипа, където брули вятър, до беседката и полуизсъхналата градинка край барутните погреби. Малко по-надалеч е стената с караулките и оръдията, обвити в бавно тъмнеещия лилав сумрак, който постепенно обхваща всичко. Влажният и солен мистрал развява дантелената мантиля пред лицето на Лолита.

— Чуйте ме, капитане. Уведомих ви за двайсетте хиляди песо, които кара „Марк Брут“, но има нещо, което още не съм ви казала… Към обичайните премии, които бихте получили за спасяването на товара, ще добавя десет процента от тази сума.

— Четиридесет хиляда реала?… Сериозно ли говорите?

— Напълно. Две хиляди песо — чисти. Това би увеличило с една пета спечеленото от хората ви досега. Без да броим законно принадлежащата ви част от товара на спасения кораб, което вече споменах.

Следва дълго, преценяващо мълчание. Тя забелязва, че Пепе Лобо свива устни, сякаш за да подсвирне, но не го прави.

— За вас това явно е важно — казва корсарят.

— Жизненоважно. Не вярвам, че „Палма и синове“ ще може да продължи напред, ако не възстанови тази загуба.

— Толкова ли е зле положението?

— Няма накъде повече.

Неочакван, прям, почти груб, собственият й отговор я изненадва. За секунда тя задържа дъха си, слисана, без да се реши да откъсне очи от мъжа, който я гледа с много сериозно изражение. Навярно е било грешка да говори така, мисли тя силно обезпокоена. Да стига толкова далеч. Истината е, че никога не би направила подобно признание нито пред дон Емилио Санчес Гинея, нито пред сина му Мигел. Не би използвала този израз. Нито пред тях, нито пред някой друг. Лолита Палма притежава прекалено голямо благоразумие и прекомерна гордост. И познава своя град. В някакъв миг долавя интуитивно, че Пепе Лобо си дава сметка за всичко това, все едно че чете мислите й. Странно, но това я успокоява.

— Да отидем там би било равностойно на самоубийство — казва корсарят след кратко мълчание.

Спрели са се пред парапета на стената — като в нощта на Карнавала, мисли си Лолита — и Лобо се обръща също като нея в посоката, в която, отвъд вълните, плискани от вятъра в скалите под бастиона Кочинос, по права линия погледът стига до самотните, меки светлинки, които трептят в далечината, зад Рота, от другата страна на шестте левги вълнуваща се, разпенена вода, които ги делят оттам.

— При този вятър, който създава затруднения — продължава морякът, — единствената възможност би била да се приближим до френското укрепление при Санта Каталина и после да слезем някъде наблизо на брега… Което предполага, че на три пъти ще попаднем в обсега на оръдията.

— Няма луна. Това създава известно предимство.

— А също и редица неудобства. Както и рискове. Като например да се натъкнем в тъмнината на скалите на Гайинас… Онзи бряг е много коварен.

Морякът подпира двете си ръце на парапета, сякаш се обляга на фалшборда на кораба си. Гледа залива, наблюдава Лолита, държи се така, както навярно се държи и на борда на „Кулебра“. Изражението му е недоверчиво и замислено, като на човек, който не приема нищо като разбиращо се от само себе си — нито в морето, нито на сушата. Който никога не се доверява за нищо никому.

— Освен това — продължава Лобо, — стигнем ли веднъж на мястото, ще се наложи да се качим с абордаж на бригантината и да премахнем хората там… Това не може да стане без шум. Да не забравяме, че фелуката ще е пуснала котва наблизо и е добре въоръжена: две дванайсетфунтови каронади и шест оръдия от по шест фунта… И вие искате да поставя шалупата и хората си под дулата на батареите на сушата, да взема на абордаж бригантината и може би да вляза в сражение с фелуката…

— Точно така.

За Бога, казва си Лолита, чувайки собствените си думи. Не зная откъде вземам това хладнокръвие, но нека то бъде благословено. Да бъде благословена и тази отчаяна необходимост, която ми позволява да му говоря така. Спокойствието, което ме възпира да увисна на шията му и да го накарам да ме прегърне пак.

Корсарят сега кима бавно, навеждайки ниско глава. Като че ли е стигнал до заключение, което на нея не й е известно.

— Не зная какво си мислите за мен. Но ви уверявам…

Той замълчава или по-скоро оставя думите му да заглъхнат в неопределена въздишка, едновременно необичайна за мъж и съвсем мъжка. Гласът му и последвалото мълчание карат Лолита Палма да почувства как по кожата й плъзват тръпки. Потръпва едновременно от физическо желание и егоистична надежда. Второто светкавично се налага над първото и накрая остава само алчната жажда на неизбежния въпрос:

— Може ли да стане?

Пепе Лобо се смее. Меко, сдържано, но не се старае да го скрие. Човек би казал, че някой невидим току-що му е разказал шепнешком нещо забавно, което Лолита не е успяла да чуе. Смехът й дава надежда и същевременно я плаши. Никой, който не е чувал как се смее дяволът, хрумва й неочаквано, не би могъл да се смее така.

— Може да се направи опит — прошепва корсарят. — Морето има своите прищевки… Някои помагат, други — не.

— За това ви моля. Да опитате.

Той свежда поглед към плискащата се вода, вече почти черна в подножието на стената, където пяната, запращана от вятъра към скалите, им придава особено фосфоресциращо сияние.

— Признайте, че искате твърде много от мен.

— Признавам.

Корсарят продължава да гледа парцалите бляскава пяна. От всички мъже на света, казва си изведнъж Лолита, от всички, които познавам и с които ще се запозная занапред, този е най-добрият. А ме прегърна само веднъж.

— Защо би трябвало да го сторя?

Тя не отговаря веднага, защото още е учудена от току-що направеното откритие. От нечуваната сила на онова, което осъзнава за първи път. Всичко е толкова просто сега. Толкова очевидно, че собствената й наивност я ужасява: в онази нощ — отминала вече и невъзможна днес, — можеше да се отпусне без задръжки на гърдите на корсаря, долавяйки мириса на тялото му и здравия мъжки гръб под своите опипващи, несигурни и учудени ръце. Толкова силен и сигурен гръб, какъвто никога досега не си беше представяла. И досега не бе успяла да осъзнае какви ужасни последици може да има онзи кратък миг за мъжа, който гледа пред нея морето с наведена глава.

— Защото ви моля.

Казва го твърдо, но и предпазливо, сякаш пести и думите, и звука на гласа си. Осъзнава, че всяка неправилна стъпка може да накара Лобо да вдигне очи и да я погледне по съвсем различен начин, изтръгвайки се от унеса, в който го хвърля играта на меко сияещата пяна и всичко да се изгуби безвъзвратно във виолетовата нощ, която вече се спуска в ниските сенки край стената.

— Може да ме убият — шепне корсарят с трогателна непрестореност. — Мен и всичките ми хора.

— Зная.

— Не знам дали те ще поискат да го направят… Никой не може да ги принуди. Дори аз.

— И това зная.

— Вие…

Вдигнал е лице и я гледа в гаснещата светлина, но за него вече е прекалено късно. Макар че, щом чува последната дума, Лолита Палма се поколебава за миг в твърдото си намерение, но неочаквано чувства как смелостта й укрепва. И мълчи. Чуват се само вятърът и шумът на прибоя в скалите.

— Смъртна присъда — произнася шепнешком Пепе Лобо.

На Лолита й се струва учудваща бездушната точност на думата. Затова продължава да мълчи. Не всички победи са сладки, мисли си тя. Не и победите като тази.

— Никога нищо не сте знаели за мен — казва корсарят.

Не е казано със съжаление, отбелязва тя. Звучи по-скоро като техническо уточнение. Може би малко тъжно. Или примирено.

— Грешите. Зная всичко за вас.

Казва го по-нежно, отколкото би искала. Когато си дава сметка за това, замълчава нерешително за миг. Ето я отново, за един кратък миг, онази толкова сладостна, кратка, смущаваща слабост. Този път е прекалено далеч, за да усети мириса на тялото му.

— Всичко — повтаря тя малко по-сухо.

Сега размишлява върху последните си думи, за да се убеди, че те са напълно верни.

— Затова дойдох — добавя веднага. — Защото зная всичко, което ми е необходимо.

Прави й впечатление, че той отмества погледа си. Избягва да я гледа в лицето или може би иска да скрие своето.

— Трябва да си помисля… Да поговоря с екипажа си. Нищо не мога да ви кажа сега.

— Разбирам. Да. Но няма много време.

Чува се нещо като изплющяване. Той удря силно с двете си ръце по парапета. Двойният удар с длан отеква по голия камък.

— Чуйте. Не мога нищо да ви обещая. И вие не можете да изисквате такова нещо от мен.

Лолита се взира в него, почти с изненада. Колко са глупави мъжете, казва си тя. И този включително.

— Вече ви казах, че мога.

Прави крачка назад, щом вижда, че той пристъпва поривисто към нея.

— Веднъж ме целунахте, капитане.

Казва го така, сякаш споменът за това е достатъчен да го накара да не излиза от рамките на приличието. Морякът отново се смее, но смехът му е различен от онзи преди малко. Сега е по-силен и горчив. На Лолита този смях не й допада.

— И това — казва той — ви дава право да разполагате с живота ми.

— Не. Това ми дава право да ви гледам така, както ви гледам сега.

— Проклет да е погледът ви, сеньора. Проклет да е този град.

Прави още една крачка към нея и тя пак отстъпва предизвикателно. Остават така, неподвижни, един срещу друг. Гледат се в почти пълния мрак.

— На някое друго място по света аз…

Пепе Лобо млъква внезапно. Като че ли, угасвайки, светлината му отнема думите и всякакви настоящи или бъдещи доводи. Несъмнено има право, мисли си Лолита развълнувана. И му дължа отговор.

— Аз също — отговаря тя кротко.

Сега вече в думите й няма сметки и предпазливост. Гласът й е прозвучал шепнешком, като искрен стон, който се плъзва леко между двамата. Вече не може да вижда очите на другия, но долавя, че той клати обезсърчено глава.

— Кадис — чува го да произнася тихо.

— Да. Кадис.

Едва тогава намира смелост и го докосва, с плахия жест на момиче, което приближава разгневено животно. Ръката, която поставя съвсем леко над лакътя на мъжа, сякаш е лишена от всякаква тежест. И под пръстите си, под сукното на мундира, усеща как напрегнатите мускули на корсаря потрепват.

„План на пристанището на Кадис, съставен от контраадмирала на Кралската армада дон Висенте Тофиньо де Сан Мигел“. Пепе Лобо е прав, приведен над печатния образ на залива и пресмята разстояния с пергел, чиито краища отстоят на около миля един от друг, според мащаба, фигуриращ в горния десен ъгъл на картата. На светлината на лампа, окачена на тънката преградна стена, морската карта е разтворена на масата в тясната каюта, под илюминатора, чието стъкло е помътняло от тънък слой сол. Затова през него трудно се вижда звездното, безоблачно небе, което се върти много бавно около оста на Полярната звезда, над издължения гик с прибраното долно платно и единствената мачта на шалупата. При всеки по-силен порив на северозападния вятър, който стене навън и свири във въжетата, преградите и напречните греди поскърцват леко и „Кулебра“ се поклаща бавно, ту наляво, ту надясно над котвата, почиваща на три сажена дълбочина сред пясък и тиня, опъвайки котвеното въже между края на вълнолома Сан Фелипе и скалите на Коралес.

— Хората са събрани горе — казва Рикардо Мараня, който току-що е слязъл по стълбата от палубата.

— Колко липсват?

— Преди малко пристигна боцманът с още осем души… Само шест остават на сушата.

— Можеше да бъде и по-лошо.

— Можеше.

Като се приближава до масата, Мараня хвърля поглед на картата. Краищата на пергела, въртящ се между пръстите на Пепе Лобо, определят върху дебелата хартия точната дистанция — три мили, — която отделя шалупата от френската батарея, разположена в източния край на залива Рота, при държаното от французите укрепление Санта Каталина. Оттам брегът очертава на запад плитка двойна дъга от пет мили, които оформят залива: от форта до малкия нос Пунтиля и от него до Рота. Капитанът на „Кулебра“ е оградил с кръгче всяка от шестте батареи, защитаващи брега: освен тази на Санта Каталина, с далекобойните й оръдия, на картата са маркирани онези при Сиудад Виеха, Пунтиля, Гайина и шестнайсетфунтовите оръдия, които императорската войска е разположила до малкото пристанище, пред селището на Рота.

— В този час за нас ще са благоприятни тъмнината и вълнението — обяснява Лобо. — Ще се движим така, че батареите ще бъдат откъм левия ни борд, и ще преминем плитчините при Галера… Оттам нататък ще плаваме, докато стигнем до Пунтиля и после се приближаваме плътно към брега, като непрестанно измерваме дълбочината… Предимството ни се състои в това, че никой не очаква неприятели от тази страна… Дори някой да ни види, ще мине доста време, докато си даде сметка, че не сме французи.

Помощникът му продължава да стои приведен и да гледа картата с безизразен вид. Пепе Лобо забелязва, че изучава щателно трите очертани с молив кръгчета, намиращи се по левия край на залива. Младежът не казва нищо, но той знае какво мисли: прекалено много оръдия, прекалено наблизо. За да стигне до целта си, „Кулебра“ ще трябва да се плъзга крадешком в тъмнината, минавайки пред много огнедишащи дула. Ще бъдат достатъчни един по-зорък часови, една светлинна ракета или патрулна лодка, за да даде някоя от батареите залп от упор по „Кулебра“. А дъбовият корпус на шалупата, бърза и лека като момиче, не е като на боен кораб. Много малко й трябва, за да отиде на дъното.

— Какво ще кажете, лоцмане?

Младежът прави двусмислен жест. Пепе Лобо знае, че отношението му би било същото, ако му предложеше да плава директно към Санта Каталина и да влезе в престрелка с едрокалибрените оръдия на укреплението.

— Ако вятърът промени дори малко посоката си — казва той, — няма да можем да се приближим до мястото за пускане на котва.

Произнася го с присъщата си апатия. Както обикновено, коментира единствено техническите трудности. Нито дума за батареите. При това Мараня знае, също като капитана си, че ако не свършат всичко преди разсъмване и френските оръдия ги изненадат по светло, и „Кулебра“, и възможната плячка никога няма да напуснат залива.

— Тогава ще считаме, че не ни е провървяло — казва Лобо. — Подминаваме залива и толкова. „Довиждане, беше ми много приятно“.

Двамата стават и Пепе Лобо прибира картата. После поглежда Рикардо Мараня. Той не е направил никакъв коментар, откакто капитанът е споделил с него намерението си да върнат „Марк Брут“. Всичките му въпроси са били професионални, отнасящи се до маневрирането на кораба или начина, по който трябва да се разположат екипажът и корабът, за да постигне целта. Сега, в закопчания си догоре, тесен и елегантен дългопол сюртук, заместник-капитанът запазва обичайния си отегчен вид, сякаш това, което предстои да направи в близките часове е поредната обикновена задача. Рутинна и досадна маневра.

— Какво говорят хората?

Мараня свива рамене.

— Какво ли не. Но четиридесетте хиляди реала и перспективата за плячка помагат много.

— Някой иска ли да се върне на сушата?

— Не, доколкото ми е известно. Брасеро ги държи под контрол.

— Носи пистолета си, лоцмане. За всеки случай.

Като отваря един шкаф в стената, капитанът взема един зареден пистолет и го слага на кръста си, под куртката. Не е по-обезпокоен от обикновено, но знае, че трудният момент може да настъпи сега, при сигурната близост на сушата, когато всичко все още предстои и има време да се задават въпроси и да бъдат обсъждани с другарите. Макар да плава под коронования герб със замъка и лъва, един корсарски кораб не може да се похвали със строгата дисциплина на Кралската армада и разстоянието от недоволството до метежа е по-лесно преодолимо. По-късно, когато излязат в морето и работата започне, всеки ще действа, както е свикнал, зает с маневрата и битката. Сражаващ се за кораба и за живота си. Всички са прекарали много месеци на борда, понасяйки лишения и рискове. Очакват да получат пари, които ще загубят, ако не изпълнят договора си. Така че е прекалено късно да се връщат назад.

Рикардо Мараня чака в подножието на стълбата, заглушавайки кашлицата си с носна кърпа. Пепе Лобо за пореден път се възхищава на хладнокръвната невъзмутимост на заместника си. На светлината на газената лампа безкръвните му устни, от които току-що е свалил кърпата, изпъстрена както обикновено с тъмни петна, изглеждат още по-бледи. Тънката им линия се извива в мигновен намек за усмивка, когато Лобо стига до него и възприема официалния тон, използван на палубата.

— Готов ли сте, лоцмане?

— Готов съм, капитане.

Преди да се качи на палубата, Пепе Лобо се спира за момент.

— Има ли нещо, което искате да ми кажете?

Усмивката на другия става по-ясно изразена. Далечна и отчуждена, както обикновено. Така се усмихва той в долнопробните бордеи, когато сваля картите на масата, покрита с монети; пари, с които се прощава със същата лекота, с която ги печели, без да мигне, безстрашен пред случайността, както пред живота, с който съсипаните му бели дробове водят самоубийствена надпревара. За да се стигне до такова съвършено безразличие, казва си Лобо, се изисква дълго родово натрупване — както е с отлежаването на виното. Много поколения на губещи, или на добра порода. Вероятно и двете заедно.

— Защо да имам да казвам нещо, капитане?

— Прав сте. Да се качваме.

Когато излизат на хлъзгавата от влагата палуба под звездното небе, екипажът се е струпал на носа, между мачтата и дебелата греда на бушприта, където се очертават скупчените черни силуети.

Вятърът, който не е променил посоката си, продължава да свисти в такелажа, който вибрира, опънат като струни на арфа. Светлините на Кадис се виждат наблизо, откъм левия борд, зад черните фигури на шестфунтовите оръдия, прикрепени към портиците.

— Боцман!

Масивната фигура на боцмана Брасеро идва насреща.

— На вашите заповеди, капитане.

— Колко души са налице?

— Четиридесет и един, без да броим вас двамата.

Пепе Лобо отива до помпата за изгребване на вода, стояща зад брашпила. Мъжете се отдръпват, за да му направят път и разговорите стихват. Не може да види лицата им, те също не виждат неговото. Вятърът не е достатъчен, за да разсее миризмата, носеща се от телата и дрехите им: на пот, повръщано, на вино от наскоро напуснатите кръчми, на влажната топлина на нечисти женски тела. Миризмата, която от най-дълбока древност сподиря всички моряци по света, когато се връщат на борда.

— Отиваме да си върнем един кораб — заявява Лобо, като повишава глас.

После говори не повече от минута. Не е по речите, нито пък хората му обичат да ги слушат. Освен това става дума за корсари: не за нещастници, затворени насила на боен кораб, на които всяка седмица трябва да се чете флотският устав, за да им се вдъхва страх от Бога и от офицерите, заплашвани с телесни наказания и дори смърт, и в добавка с вечни мъки в пъкъла. Пред хора като тези е достатъчно да се спомене плячка, и ако е възможно, да се цитират подробности относно количеството. И той прави именно това. Накратко, с недълги и ясни фрази, напомня какво са спечелили досега, парите, които предстои да вземат, след като морският трибунал обяви пленените кораби за законна плячка, към които ще се добавят и 40 000 реала, които освен обичайната премия за залавянето, ще бъдат поделени между всички, увеличавайки с една пета това, което е взел всеки редови моряк, откакто се е зачислил към персонала на кораба. От другата страна има френски корсари, казва той в заключение, и навярно „Кулебра“ ще преживее трудни мигове близо до сушата, но нощта, вятърът и вълнението ще им помогнат. А когато се оттеглят — представя възможността като сигурност, отгатвайки мълчаливия и скептичен поглед на Рикардо Мараня — оръдията на съюзниците ще прикриват отстъплението.

— Пътьом — добавя той накрая, — ще дадем един бордови залп към онази вмирисана фелука, която жабарите държат там.

Смехове. Лобо замълчава и тръгва към кърмата, а по пътя хората му го потупват по ръцете и гърба. За останалото може да разчита на утвърдените рефлекси, на връзките, които продължителните плавания са изтъкали между него и екипажа. Става дума не толкова за дисциплина и обич, колкото за подчинение и практическа резултатност. За увереността, че са командвани от разумен и успяващ капитан, който рискува само колкото е необходимо, държи в безопасност плячката, кораба и хората си и разпределя справедливо на сушата всяка придобивка от плаването. И потвърждава на практика, че усилията и опасностите си имат цена. Тъкмо такава преданост очаква Пепе Лобо тази нощ от хората си: тя е необходима, за да успеят да стигнат в тъмнината до дъното на залива, да маневрират сръчно, да се бият както трябва и да се върнат с „Марк Брут“, влачен на буксир.

Щом стига до трапа, който е разположен точно до оръдие номер три на десния борд и на нивото на здраво прикрепената на палубата лодка, Лобо се навежда над фалшборда към фигурата, чакаща долу, в една лодчица, залепена до корпуса на шалупата: служител от търговската къща „Палма“, стар моряк, който обикновено служи за свръзка със сушата, когато са в пристанището.

— Сантос!

Другият се размърдва долу. Бил е заспал.

— На вашите заповеди, сеньор капитан!

— Вдигаме котва. Отнеси съобщението на господарката си.

— Веднага!

Греблата пляскат във водата и неясният, тъмен силует на малката лодка се отделя от шалупата, насочвайки се към вълнолома на пристанището. Пепе Лобо продължава към кърмата, минава покрай руля, поставен на средата, и се подпира на края на кърмата, до сандъка с инструменти и сигнални съоръжения. Дървото е влажно, но въпреки вятъра, просмукан от влагата в залива, температурата е прилична. С разкопчана над ризата куртка, Лобо вади пистолета, който носи на кръста си, и го слага в сандъка. После се заглежда в заспалия град зад ивицата на стените му, в тънещия в мрак двоен фронтон на Пуерта де Мар, оттатък вълнолома на пристанището. Гледа силуетите на закотвените кораби и оскъдните светлини, отразяващи се в черната вода, сред облачетата пяна, които къдри мистралът.

Навярно тя е будна в този час, мисли си той. Може би е седнала с книга в ръце и от време на време вдига поглед, за да види колко е часът. За да си представи какво правят в този момент той и хората му. Може би брои тревожно часовете. Или пък — което е най-вероятно, ако се съди по това, което Лобо смята, че знае за нея, — спи, чужда на всичко ставащо, равнодушна и сънува онова, каквото и да е то, което изпълва сънищата на спящите жени. За миг корсарят си представя мекотата на тялото й, изражението на очите й, когато ги отваря сутрин, леността на първите й движения, светлината на слънцето, която нахлува през прозореца и огрява лицето й. Това слънце, чийто изгрев някои от мъжете, които сега са на борда на „Кулебра“, никога вече няма да видят.

Зная всичко за вас. Тези бяха думите, които отправи към него на стената, на свечеряване, докато го молеше да изложи кораба и хората си на оръдията на залива Рота. Зная всичко, което ми е необходимо, каза тя, и това ми дава право да ви моля за това, за което ви моля. Да ви гледам така, както ви гледам. Подпрян на влажното тиково дърво, корсарят сега си спомня как този поглед, изпод полупрозрачните гънки на мантилята, развявана от вятъра, се забулваше от виолетовия мрак, докато се редяха една след друга пресметливите и студени думи, точни като градуираната скала на секстант. Същевременно той, неумел, каквито винаги са били мъжете, изправени пред загадката на плътта, живота и смъртта, гледаше как лицето й потъва в сенките на нощта и не се осмеляваше да я целуне още веднъж. Без да вземе със себе си по старателно подбрания път към нищото, който е на път да извърви — на който всъщност вече стъпи, когато се наведе над морската карта пред себе си, — нищо друго, освен гласа и усещането за физическата близост на жената, нейната топла и недостижима същност сред сенките, завладяващи съдбите им. „На някое друго място по света аз…“ Това беше всичко, което успя да каже, преди сам да се прекъсне, а после, примирен с хода на неизбежното, не добави почти нищо, защото с това странно признание, каквото не бе правил никога дотогава, всичко ставаше ясно помежду им. Беше готов за път, без погледи назад, без съжаления. Беше само един мъж, тръгнал по път, от който няма връщане назад, по морета, където не духат насрещни ветрове. Без страхове, без угризения, защото не е оставил зад себе си нищо и нищо не би могъл да вземе със себе си. Но тя трябваше да проговори, най-сетне, в последния момент. И това промени всичко. В онова „аз също“, така безутешно като гаснещият лилав сумрак над залива, отекна и затрептя нещо прастаро, идващо от вековете. Нещо, което звучеше като женски плач на стените на древна крепост: убеденост за невъзможно връщане, което прави по-пагубна дори самата смърт. А ръката, отпусната на неговата, лека като въздишка, означаваше само, че присъдата му е окончателна.

— Хората са готови, капитане.

Мирис на пура, който се разсейва бързо от вятъра. Слабият, тъмен силует на Рикардо Мараня се очертава насреща му, на нивото на невидимото му в мрака лице припламва краят на пура. Палубата започва да оживява от стъпки на боси крака, мъжки гласове, пукане и скърцане на различни скрипци.

— Дайте команда. Тръгваме.

— Слушам.

Огънчето на пурата се разгаря, помощникът му се обръща и се кани да тръгне.

— Рикардо… Ей… Лоцмане.

Настава кратко, неловко мълчание. Помощникът му е спрял.

— Кажете.

Гласът му издава учудване. Така, както никога не си говорят на „ти“ пред екипажа, никога, нито дори на сушата, Пепе Лобо никога досега не си е позволявал да се обърне към него с малкото му име.

— Ще бъде кратко и трудно пътуване… Много трудно.

Ново мълчание. След това в мрака прозвучава смехът на заместника му, прекъснат накрая от кашлица. Пурата описва червеникава дъга над борда и угасва при падането си в морето.

— Да потегляме към Рота, капитане. Пък после нека дяволът да разпознае своите.

В бараката си, по кърпена и не особено чиста риза, в оскъдната светлина на наполовина изгорялата свещ, Симон Дефосьо топи перото в мастилницата и регистрира изчисления и събития от изминалия ден в дебела тетрадка, която води методично, нещо като технически дневник на кампанията. В края на всеки ден прави едно и също, старателен както обикновено, отбелязващ съвестно всеки успех и всеки провал. През последните дни артилеристът е доволен: някои подобрения в специфичното тегло, приложени след много разправии с генерал Д’Абовил, увеличава обсега им. Прибягвайки до напълно сферични, идеално полирани гранати, без взривател и барутен заряд, заместени от трийсет фунта инертен пясък, гаубиците „Вилантроа-Рюти“ от две седмици успяват да достигнат площад „Сан Антонио“, сърцето на града. Това предполага ефективен обхват от 2 820 тоаза, благодарение на много деликатното съотношение между пясъка и оловото, което, изливано внимателно на последователни пластове в пълнителя на снаряда, докарва теглото им до деветдесет и пет фунта, колкото тежат същинските бомби, изстрелвани под ъгъл от четиридесет и пет градуса. Вярно е, че понеже нямат нито барут, нито взривател, те никога не избухват, но поне падат горе-долу там, където трябва да паднат, със спорадични отклонения — които все още безпокоят Дефосьо, — от около петдесетина тоаза, като за отправна точка за изчисления се вземат камбанариите на църквата. Така, както се развиват нещата, излиза основателно и оправдано това, че „Монтьор“, за удовлетворение на маршал Султ, са писали, без да лъжат особено много — спестили са, да кажем, само една трета от истината, — че императорската войска бомбардира Кадис по целия периметър. Що се отнася до същинските бомби, една сполучлива комбинация от запалителни смеси, фитили и възпламенители — също плод на нескончаеми изчисления и на самоотвержения труд на Дефосьо и Маурицио Бертолди, — създава възможността, при подходящи вятър, температура и влажност, една от всеки десет да достигне сега целта си или околностите й, с фитил, който гори достатъчно дълго, за да избухне както трябва. Докладите, пристигащи от Кадис, макар в тях да се говори повече за страх и разрушения, отколкото за жертви, са достатъчни, за да се създава впечатление за успеваемост и да поддържат спокойствието на маршала. Въпреки това Дефосьо продължава да се терзае от убеждението, че ако му позволят да използва едрокалибрени мортири вместо гаубици, и бомби с по-голям диаметър с големи взриватели вместо сегашните, успехите в обхвата биха се доближили до желания разрушителен ефект, така че градът би бил направо изравнен със земята. Но подобно на отсъстващия маршал Виктор, Султ и неговият щаб се придържат прекомерно благоразумно към волята на императора и все така не желаят да чуят и дума за мортирите, още по-малко сега, когато „Фанфан“ и събратята му стигат докъдето трябва или почти докъдето трябва. Самият херцог на Далмация — такава е титлата, дадена от императора на Жан Султ — поздрави само преди дни Дефосьо по време на инспекция в Трокадеро. Противно на очакванията, херцогът беше в добро настроение. Един куриер, от тези, които са успели да прекосят Деспеняперос, без партизаните да ги провесят на някой дъб и да ги изкормят, е донесъл вестници от Мадрид и Париж, в които се говори за новия обсег на бомбардировките, а също и новината, че конвоят с последните картини, килими и скъпоценности, заграбени от Султ в Андалусия, е пристигнал непокътнат от другата страна на Пиренеите.

— Наистина ли не искате да ви повиша, капитане?

— Не, генерале — следва безукорно удряне на токове, както му е редът. — Но много ви благодаря. Все пак предпочитам да продължа със същия ранг, както знаят моите непосредствени началници.

— Виж ти. Същото ли казахте и на Виктор?

— Да, генерале.

— Чувате ли, господа?… Странен тип.

Дефосьо затваря тетрадката и се замисля за друго. Накрая поглежда джобния си часовник. После отваря празния сандък за муниции, който му служи за писалище и вади последното съобщение, получено същия следобед от испанския полицай. След двуседмично мълчание този странен индивид отново иска след пет дни, малко след четири часа призори, Дефосьо да даде няколко изстрела, насочени към конкретно място на града. Писмото включва скица на пространството, където трябва да паднат бомбите, макар капитанът, който познава схемата на Кадис по-добре от собствената си длан, да не се нуждае от план, за да го намери: то е в сектора, където попадат неговите избухващи гранати и може да се достигне без проблеми, стига източният вятър да не духа прекалено силно. Става дума за площада „Сан Франсиско“, разположен до манастира и църквата със същото име. Относително лесна цел за улучване с помощта на конвенционален барутен заряд и взривател, стига бомбите — проклетниците понякога сякаш имат своя собствена воля — да не решат да се отклонят надясно, наляво или да паднат по-близо, в морето.

Интересен субект е този комисар, мисли си артилеристът, докато пали хартията откъм единия ъгъл и я пуска да изгори на земята. Не особено симпатичен, безспорно. С орловото си, мрачно лице и решителния поглед, в който проблясват сдържана ярост и неудовлетворена отмъстителност. От първата им тайна среща на брега Симон Дефосьо не е отговарял писмено на съобщенията на испанеца. Счита го за ненужно и рисковано. Не за себе си, защото винаги може да се оправдае с извинението, че това е информатор, помагащ му да насочва правилно изстрелите, а заради сигурността на другия. Времената не са подходящи нито за грешки, нито за игрички. Артилеристът се съмнява, че властите от другата страна ще приемат за естествено един от полицаите им, в сътрудничество с неприятеля, да насочва някои от попаденията на бомбите, които падат в града, рушат имущество и отнемат живот. Този Тисон сякаш поема хладнокръвно рисковете, но Дефосьо не желае да ги увеличава с някоя своя недискретност. Дори верният Бертолди, който помогна при срещата, не е в течение на това, което се е говорило: още смята, че си имат работа с обикновен шпионин или информатор. Що се отнася до капитана, той се задоволява да изпълнява своята част от споразумението, като прави така, че на определените дати и в посочените часове сержант Лабиш и хората му да насочват залповете, винаги с бомби без барут и взривател. Обстрелът си е обстрел и в крайна сметка, нима не е все едно дали снарядите падат на едно или друго място? Колкото до историята с мъртвите момичета, той предполага, че в случай на успех комисарят ще му изпрати някакво съобщение. Така или иначе, Дефосьо все така е готов да поддържа комисаря. Но не безкрайно, разбира се. Всяко нещо си има граници.

Артилеристът се изправя и отново поглежда часовника си. После взема мундира и шапката си, загася свещта и след като отмахва одеялото, покриващо входа на бараката, излиза навън, в тъмното. Небето е обсипано със звезди, северозападният вятър разгаря пламъците в близкия бивак, където неколцината дежурни войници топлят гърнето с обичайното вариво от препечен и смлян ечемик, претендиращо да бъде кафе, макар че нито мирише на кафе, нито има вкус на кафе, нито пък съдържа дори и зърно кафе. Червеникавите пламъчета осветяват с танца си дулата на пушките и призрачните лица, по които играят сенки и отражения.

— Една чаша, капитане? — пита някой, когато той минава покрай тях.

— Може би по-късно.

— По-късно няма да е останала и капчица.

Дефосьо се спира и приема тенекиеното канче, което му подават и с него в ръка тръгва в мрака към наблюдателната кула, издигаща се на няколко крачки оттам, като внимава къде стъпва. Лятото пристига с големи горещини по бреговете на залива, живакът стига до четиридесет градуса на сянка, и с милиони комари, идващи от ниските и застояли води, които измъчват денем и нощем императорската войска. Поне, казва си Дефосьо, докато наквасва устни в топлата неприятна течност, северозападният вятър прогони страховитата жега от предишните дни: донесена от източния вятър, наричан тук „солано“ или „сироко“, който идва от Африка и носи лоши трески и задушни нощи, пресушава потоци, убива растенията и подлудява хората. Казват, че по-голямата част от убийствата, извършени по тези земи, където хората по нрав са склонни към престъпления, се случват, когато духа вятърът „солано“. Последният скандален случай е от преди три седмици, станал в Херес. Един подполковник от драгуните, който живеел извънбрачно с испанка — много командири и офицери си позволяват този лукс, докато редовите войници се разтушават в публични домове или като изнасилват жени на своя отговорност и свой риск, — бил убит с кама от съпруга й, общински чиновник и миролюбив човек, заклел се във вярност на крал Жозеф, така че не можело да се намери друг мотив, освен личен. Вероятно под влиянието на топлия вятър, който кара кръвта да кипне и размътва мозъка.

Симон Дефосьо допива утайката на течността, оставя празното канче на земята и се качва по скърцащата стълба, която води до платформата на наблюдателницата, подобна на блокхаус благодарение на дебелите греди от чиклански бор. След пет минути лейтенант Бертолди и другарите му ще открият огън — последният предвиден за деня — от батареята на „Фанфан“ срещу различни места на града, сред които площад „Сан Антонио“, „Сан Фелипе Нери“ и сградата на митницата, в изпълнение на онова, което от месеци се е превърнало в установена програма: няколко изстреляни бомби на границата на обсега при първата утринна светлина, а после нови залпове в обедните часове, по времето за вечеря и след полунощ. Обикновен, всекидневен режим: бомбите нанасят повече щети отпреди, но никой не очаква те да променят нещо. Дори херцогът на Далмация. Надничайки от една бойница, Дефосьо наблюдава меланхолично пейзажа: ширналия се залив и малкото светлини на заспалия град, с отдалечения фар на Сан Себастиан, примигващ в далечината. Вижда се светлина в някои прозорци от страната на остров Леон, а лагерните огньове на двете войски се простират надалече, във формата на двойна дъга, по каналите чак до Санкти Петри, очертавайки фронтова линия, която не е помръднала и с педя през последните четиринадесет месеца, от битката при Чиклана. Вече няма и да помръдне — освен назад. Заради лошите новини, пристигащи от останалата част на Полуострова — победата на Уелингтън над маршал Мармон при Арапилес и навлизането на англичаните в Саламанка, слуховете за отстъпление на север се плъзнали из войската в Андалусия.

Във всеки случай Кадис си е на мястото. След като маха капачето на окуляра на монтирания на триножник модерен далекоглед „Томас Джоунс“ с възможност за нощно виждане, чиято широка тръба е дълга почти един метър — необходимо е било изтощително водене на преписки в продължение на половин година, за да го извоюва за Кабесуела — Дефосьо обхожда с мощната оптика тъмните контури на града, спирайки се на сградата на митницата, където се е настанило регентството. Освен църквата „Сан Фелипе Нери“, където заседава бунтовният парламент — по-далечна и по-трудна за достигане, — митницата е една от любимите му цели. След много опити, налучквания и пропуски, артилеристът е успял да центрира изстрелите върху сградата, изсипвайки отгоре й няколко добре насочени бомби. Такова е намерението му и тази нощ, ако Бертолди се премери добре и северозападният вятър не наруши траекториите.

Когато Симон Дефосьо вече се кани да отстъпи от далекогледа, една сянка преминава бавно през обектива. Като придвижва далекогледа надясно, капитанът я следи любопитно известно време. Накрая установява, че сянката, уголемена и сплескана от силата на оптическия инструмент върху огромната черна повърхност на залива, е всъщност кораб, който с опънати платна плава бавно в мрака, подобен на призрак.

От наблюдателната кула на терасата, освежавана от вятъра, който нахлува през прозореца от север, Лолита Палма също гледа през далекоглед. Линията на крайбрежието, където умират звездите, изпълващи небосвода, едва се различава в широката чернота на залива. Под тъмния хоризонт, обагрен от мастиления мрак, който през последния час на нощта сякаш става по-наситен, няма други светлини, освен периодичното проблясване на фара на Сан Себастиан вляво, както и няколкото слаби светлинки на Рота, подобни на слезли много ниско звезди, примигващи приглушено в далечината.

— Скоро ще се зазори — отбелязва Сантос.

Лолита гледа надясно, на изток. Зад тъмните височини на Чиклана и възвишението на Медина Сидония, по хоризонта се вие едва забележима синкава линия, където звездите започват да гаснат. На тази зараждаща се светлина ще й е необходим повече от час, за да прогони тъмнината от залива, от мястото, в което тя се взира безрезултатно от доста време, със свито сърце и мъчейки се да проникне с очи в мрака. И дебнейки за всеки знак, че „Кулебра“ може да е близо до целта си. Но не вижда нищо друго, освен нощта. Далекогледът не показва нищо конкретно, всичко изглежда спокойно. Може вятърът да ги е забавил, решава притеснено тя. Необходимостта да правят много маневри, за да се приближат. Или пък се е оказало невъзможно да навлязат в залива и са били принудени да отплават към открито море, отказвайки се от опита си.

— Ако ги бяха разкрили, щяхме да го разберем.

Жената се съгласява, без да отрони и дума. Знае, че старият моряк има право. Цялото това спокойствие показва, че където и да е шалупата, още никой не я е открил. В противен случай някоя от френските батареи, разположени между укреплението Санта Каталина и Рота, отдавна щеше да е открила огън, а вятърът, духащ откъм онзи бряг, би донесъл шума на битката. Тишината обаче е пълна, ако не се брои мистрала, който се движи свободно и на моменти вие из залива.

— Да се стигне дотам не е лесно — добавя Сантос. — Отнема време.

Лолита се съгласява отново, неуверена и притеснена. Когато вятърът духа много силно през отворения прозорец, тя трепери от студ, въпреки вълнения шал, който е наметнала над халата — косата й е прибрана под копринена шапчица, на краката си има чехли от марокен. От два часа не е напускала кулата и е прекарала без сън почти цялата нощ. Последния път се е качила след кратка и неспокойна дрямка, без да успее да заспи дълбоко, докато прислужникът остана да дежури с указания да съобщава и за най-малката новост. Но много скоро отново се качи на терасата и му бе поискала нетърпеливо далекогледа. Сега е с премръзнали ръце и лице, разстроена от дългото чакане, а очите й сълзят от напрегнатото взиране. Обхожда старателно с далекогледа черната линия на брега, отдясно наляво, задържайки кръга на обектива в тъмното петно на залива: но там има само мрак и тишина. Мисълта, че „Марк Брут“ и товарът му са изгубени завинаги, че е пропаднала единствената възможност да си ги върне, я изпълва с мъка.

— Опасявам се, че няма какво да се прави — прошепва тя. — Нещо ги е възпрепятствало.

Сантос казва търпеливо, с утвърдената от вековете флегматичност на морските хора, свикнали с обратите на съдбата.

— Не говорете така… Капитанът си знае работата.

Мълчание. Вятърът духа силно, развява и опъва прането, простряно по близките тераси, сякаш това са савани на обезумели призраци.

— Разрешавате ли да пуша, доня Лолита?

— Разбира се.

— С ваше позволение.

На краткото проблясване на огънчето, докато прислужникът си запалва пурата, Лолита Палма вижда дълбоките бръчки, прорязващи лицето му. Пепе Лобо, мисли си тя, сега навярно е заобиколен от подобни лица: израснали и калени в морето мъже. Без особено усилие може да си представи как корсарят — ако не се е отказал от начинанието и още е там — се взира в тъмнината от носа на шалупата. Как дебне за всеки звук, който не се дължи на вятъра и скърцането на дърво и платно, а междувременно морякът, който измерва дълбочината, отброява с тих шепот сажените вода под кила и всички чакат, сгърчени от напрежение, връзващо езиците и пресушаващо устата, проблясъка на вражеския залп, който ще помете палубата.

Нов повей на влажния мистрал вие над терасите и стига до прозореца на наблюдателната кула. Трепереща под шала, жената чувства сега, точно и ясно като отворена рана, празнотата, оставена от жестовете, които така и не направи, тишината на всички думи, които така и не произнесе, докато сумракът на свечеряването — оттогава са изминали само няколко часа, а изглеждат низ от години, — забулваше чертите на мъжа, споменът за когото я кара да потръпва: бялата следа на усмивката по загорялата кожа на лицето, отблясък на мокро грозде в светлите очи, отсъстващи, вперени в нощта, която неминуемо завладява и чувствата им, и техния живот. Може би той ще се върне, когато всичко свърши, казва си тя бързо. Може би тогава ще успея — или не. Ако не успея, тогава — никога… А ако успея, ще е завинаги.

— Ето, там! — възкликва Сантос.

Стресната, Лолита Палма поглежда в тази посока. Задържа дъха си, а кожата й настръхва. През залива вятърът донася глух и монотонен шум, глух като много далечни залпове. В залива на Рота, над черната повърхност на морето, проблясват малки огнени точки.

* * *

Трески от цепещо се дърво, светкавици от изстрели и крясъци на мъже. При всеки изстрел „Кулебра“ потръпва цялата, сякаш е жива — или сякаш умира. Откакто шалупата най-после успя да отдели носа си от носа на бригантината, накланяйки се наляво, Пепе Лобо не е имал време да провери как вървят нещата при Рикардо Мараня и неговата абордажна група. Въпросната група едва-що се беше покатерила на „Марк Брут“ — цяло чудо бе, че не счупиха бушприта при последното тихо приближаване в тъмнината, въпреки че бяха вече срещу вятъра, — когато цялото внимание на Пепе Лобо бе погълнато от кораба без светлини, който откри огън по тях откъм десния борд. Не очакваше да се натъкне на никой от тази страна и внезапното предупреждение, че има кораб, пуснал котва от подветрената страна и отдясно на плячката, го изненада в последния момент, когато вече не можеше да промени маневрата: беше въоръжен, лек кораб. Вероятно още един корсарски кораб, кръстосващ залива, в последните часове също бе хвърлил котва тук. Единственият му, изолиран изстрел издаде атакуващите преждевременно, но сега вече това е без значение. Има други неща, които го занимават. Вражеският кораб, вдигнал котва, се носи на силния вятър, превърнат в клада, откакто „Кулебра“, веднага щом Мараня и неговите шестнайсет души взеха на абордаж „Марк Брут“, запали нещо на борда му, след като изстреля от десния си борд, от упор, един залп от четирите шестфунтови оръдия.

Проблемът е по левия борд на пленената бригантина или по-скоро там, където Пепе Лобо вижда сега как проблясват изстрелите на оръдия и пушки, идващи откъм корсарската фелука, пуснала котва съвсем наблизо. В тъмнината Лобо не може да види добре дори мачтата на собствения си кораб, но отблясъкът на горящия кораб, който продължава да се носи с вятъра по течението, и периодичната стрелба на „Кулебра“ показват, че положението на такелажа и платната, които плющят и се издуват горе, на силния вятър става все по-окаяно: гротът е разкъсан на няколко места, части от него висят до средата на мачтата, може да маневрира единствено с марсела. На палубата, покрита с трески и заплетени късове от въжета, очертани в безмилостните проблясъци на оръдейните изстрели, членовете на екипажа на шалупата се опитват да снаждат скъсаните браси и фалове, за да поддържат способността за маневриране, докато артилеристите чистят, зареждат и отново насочват четирите оръдия на десния борд. Пепе Лобо минава тичешком покрай оръдията, побутва нерешителните и помага на артилеристите да дърпат въжетата, удържащи лафетите.

— Огън!… Огън!

Очите му сълзят от изгорелия барут, виковете му се давят в грохота на битката. Прекалено близо са до неприятелската фелука, която остава на котва и ги обстрелва яростно. Три шестфунтови оръдия и по една дванайсетфунтова каронада на всяка страна, както е осведомен Пепе Лобо. Каронадата стреля с картеч и на това разстояние изстрелите постигат опустошителни резултати на палубата на шалупата. При всеки удар, който поема, корпусът на „Кулебра“ се разтърсва така, че се залюлява мачтата, по която висят свободно скъсаните обтяжки. Има прекалено много проснати хора по палубата: тези, които са паднали мъртви или ранени и другите, които се крият ужасени, опитвайки да се предпазят от стрелбата и профучаващите отвсякъде трески. Лобо се радва, че е спуснал в морето лодката, преди да навлезе в залива, защото на борда, при тези попадения, тя щеше да се е превърнала в трески, смъртоносни за стоящите наблизо.

— Ако искате да си тръгнете живи оттук, не спирайте да стреляте!

Нова пукотевица. След всеки гърмеж оръдията подскачат, задържани от въжетата. Започва да се чувства липсата на хора. Още преди битката, за да се попълни групата, която трябваше да вземе на абордаж „Марк Брут“, оръдията останаха без достатъчно хора, които да ги обслужват. Онези, които продължават да се бият, не спират да кашлят, да трият сълзящите си очи и да ръсят през зъби ругатни, докато дърпат въжетата и пак насочват оръдията за стрелба. Лобо се присъединява към тях, прежулвайки ръцете си с въжетата, докато дърпа отчаяно. После отива на кърмата, препъвайки се в изпочупени дъски и паднали тела. Смътно усещане за загуба на контрол и неминуема катастрофа започва да го кара да губи спокойствие. Вятърът отнася бързо дима от изстрелите и той може да различи все по-ясно стройния, черен силует на пусналия котва кораб, от чийто десен борд почти непрекъснато проблясват оръдеен огън и изстрели от мускети. За щастие, мисли си той трескаво, е прекалено наблизо и батареите на брега не се решават да стрелят, страхувайки се да не улучат фелуката.

— Ляво на борд! Завърти докрай щурвала!… Ако се забием в нея, няма да излезем оттук!

Единият от рулевите — или по-скоро неговите останки, разфасован е като в кланица — се търкаля близо до левия борд. Шотландеца натиска щурвала в противоположна посока с всички сили. Пепе Лобо се опитва да му помогне, но се подхлъзва на дъските, потънали в кръв. Когато се изправя, един оръдеен куршум удря корпуса като гигантски юмрук, със сух трясък, и отваря на палубата дълга цепнатина, останала сякаш след удар с брадва. Лобо, който е паднал отново, затваря очи, а след няколко секунди ги отваря объркан. На заревото от стрелбата и горящия кораб, носещ се по вятъра, вижда, че щурвалът играе свободно на едната и на другата страна и че Шотландеца е паднал на четири крака и влачи червата си, застъпва ги с колене и реве като животно. Капитанът става на крака, с едно движение го бутва и взема щурвала, но той не работи. „Кулебра“ е останала без управление. В този момент стават едновременно няколко неща: сигнална ракета се издига откъм брега и осветява залива, в същото време гротът се раздира от горе до долу, мачтата пада с протяжен трясък на цепещо се дърво, и докато отгоре валят въжета, скоби, скрипци, платно и трески, бордът на кораба със скърцане се врязва в неприятелската фелука, а останките от такелажа на единия кораб се оплитат в другия.

Вече няма какви заповеди да се дадат. Нито на кого. Безпомощен, на последната светлина на ракетата, угасваща в небето, Пепе Лобо вижда как умира боцманът Брасеро, докато се опитва да отстрани останките от фалове, шкоти и платна, паднали върху оръдията: един шрапнел отнася половината му глава. От двата кораба, опрели борд в борд, трещи стрелба — хората стрелят от упор с мускети, къси пушки и пистолети. Като изоставя щурвала, Лобо се обръща към сандъка на кърмата, вади оттам заредения пистолет и грабва една крива сабя. Докато прави това, чува далечен грохот и поглежда над борда, към морето, където се надигат стълбове пяна. Френските батареи са започнали да стрелят от плажа. За секунда се запитва дали все пак се стараят да улучат „Кулебра“, независимо, че е залепена за фелуката. Тогава, на все по-отслабващата светлина от горящия кораб, който продължава да се отдалечава, Лобо вижда да минава, много бавно и много близо до загиващата шалупа, тъмният силует на „Марк Брут“, с опънато предно платно и изопнати въжета, а на кърмата стои една слаба и невъзмутима фигура, в която разпознава Рикардо Мараня.

Равнодушен, корсарският капитан се обръща към онова, което е останало от кораба му. Непоправимостта на катастрофата възвръща спокойствието му. Вече вижда около себе си само изстрели, дим и шум, раздиращи се платна, скъсани въжета и осакатени тела, трясък на чупещи се дъски, свистене на куршуми и картеч, викове и ругатни. Съборена от обстрела, една рея от бизанмачтата на неприятелската фелука е паднала върху шалупата, всявайки още по-голямо объркване на палубата, където всеки проблясък от изстрелите се отразява в нещо подобно на плътен слой червен лак. Човек би казал, че някой пиян бог току-що е излял там безброй кофи, пълни с кръв.

Един изстрел на каронадата помита кърмата, разцепва преградата при стълбата към трюма и вдига облак от трески. Вцепенен от внезапен студ, Пепе Лобо поглежда надолу с изненада и докосва окървавените си панталони: течността е топла, лепкава и излиза с равномерно клокочене, сякаш изтласквана от помпа. Виж ти, казва си той. Значи това било. Любопитен начин да свършиш, казва си накрая, когато силите му изневеряват и се подпира на разрушената преграда. Не си спомня за Лолита Палма, нито за бригантината, която Рикардо Мараня е спасил. Преди да падне, мисли само, че не му остава дори една греда, на която да вдигне бяло знаме.

18.

Мъглата пречи доста на Рохелио Тисон. По шапката и сюртука, закопчан до тънката вратовръзка, се стича влага и когато той прокарва ръка по лицето си, усеща, че мустаците и бакенбардите му са мокри. Потискайки желанието да пуши, полицаят изругава тихо, дълго и изчерпателно, между две прозевки. В нощи като тази Кадис сякаш потъва наполовина в морето, което го заобикаля, като че ли разделителната линия между водата и сушата вече не е ясно определена. В стелещия се полумрак, разреден от сиянието на сивкавата лунна светлина, очертаваща с тесен, светъл ореол сградите и уличните ъгли, мъглата мокри калдъръма и железните решетки на прозорци и балкони, а градът заприличва на призрачен кораб, заседнал в края на провлака.

Както обикновено, Тисон е приготвил грижливо капана. Предишните провали — това е третият опит за месеца и осмият, откакто е започнал, — не са го обезкуражили. Един-единствен уличен фенер огрява част от варосания зид на манастира „Сан Франсиско“, продължаващ до ъгъла с улица „Крус де Мадера“. Там разсеяната, лека и ниска мъгла се сгъстява и превръща в плътен полумрак с кътчета, потънали в непрогледна тъмнина. От половин час, след като е прекарала доста време на отсамната страна на площада, стръвта се движи в другата част. Ловците са разпределени по подходящи места и покриват околностите: шестима агенти, Кадалсо е един от тях, почти всички млади и бързоноги, всеки снабден със зареден пистолет и свирка, за да поиска помощ при преследване или някакви инциденти. Комисарят също носи своя двуцевен пистолет, готов за стрелба, под полите на сюртука си.

Преди малко са прозвучали три далечни експлозии от страната на „Сан Хуан де Диос“ и Пуерта де Тиера, но сега цари пълна тишина. Подслонен в един вход близо до ъгъла с „Консуело Виехо“, Рохелио Тисон си сваля шапката и обляга глава на стената. От стоенето неподвижен в тази нощна влага го болят костите, но не се осмелява да помръдне, за да не привлече нечие внимание. Лунното сияние и горящият край манастирския зид фенер хвърлят слаба сивочервеникава светлина от тази страна на площада, която се умножава до безкрай в милионите капчици вода в атмосферата. Примирен, комисарят сменя позата, прехвърляйки тежестта от единия на другия крак. Вече съм прекалено стар за подобни неща, мисли той раздразнено.

Не е имало убийства от нощта, в която Рохелио Тисон преследва убиеца, докато изгуби следите му. Не е сигурен в причината. Или онзи се е уплашил от инцидента, или е доловил намесата на комисаря, действащ на местата на бомбените попадения и разполагащ примамки — млади проститутки, какъвто е случаят и тази вечер, — и това може да е объркало неговия начин на действие, странната схема на изчисленията и предвижданията му. Понякога Тисон се измъчва, мислейки, че престъпникът навярно няма да опита повече нищо и тази идея го кара да затъва в крайно, яростно отчаяние. Въпреки изминалото време, безполезността на усилията и многобройните безсънни нощи, инстинктът му повтаря, че е на правилен път, че перверзната чувствителност на убиеца съвпада в известна степен с неговата и че пътищата на единия и другия непрекъснато се засичат по странната карта на града, който двамата споделят. С изпито лице, с трескави очи от непрестанното безсъние и литрите кафе, разтърсван от натрапчивата мисъл, превърнала се в основен мотив на работата и живота му, Тисон от известно време живее, озъртайки се, недоверчив, агресивен, душещ въздуха като обезумяло ловджийско куче в търсене на неуловими знаци, чийто код знаят само той и убиецът. Убиецът, който сигурно обикаля наоколо, въпреки всичко, гледа примамките отдалече, но не се осмелява да сложи глава в капана, който ще щракне. Дебне, потаен и жесток. И дори — може би и тази нощ, — наблюдава стражите и само чака да се откажат от наблюдението. Или пък, казва си друг път полицаят, шахматната партия вече се играе на различно ниво, превърнала се е в морално и умствено противоборство. Дуел между две болезнено изострени съзнания. Приличат на двама шахматисти, които нямат нужда да движат фигурите, за да развият следващите ходове на увляклата ги партия. В такъв случай е само въпрос на време един от двамата играчи да допусне грешка. Тази възможност, доколкото се отнася до него, плаши Тисон. Никога не се е страхувал толкова, че ще се провали. Знае, че няма да може да поддържа безкрайно ситуацията, че критичните точки в града са прекалено много. Има твърде много случайност във всичко това и нищо не пречи на убиеца да действа на едно място, докато той го дебне на друго. Да не говорим пък за това, че френският артилерист, сътрудничещ от другата страна на залива, може всеки момент да се измори от играта и да я зареже.

Шум от стъпки отеква по влажната настилка. Рохелио Тисон се спотайва във вътрешността на входа, скриващ още повече присъствието си. Двама мъже с груби жакети и барети минават под мъглявата светлина на фенера при манастира и се отдалечават към кръстовището на „Крус де Мадера“ и „Камино“. Приличат на млади „махос“, вървят близко един до друг. Невъзможно е да види лицата им. Комисарят ги следи с поглед, докато изчезват в другия край: там, където преди две седмици Тисон стоя неподвижен цяла нощ, озъртайки се, погълнат от отсъствието на звук и странната промяна в свойствата на въздуха, сред пустотата, сякаш под въображаем похлупак, където комисарят прониква с извратеното задоволство на човек, потвърждаващ наличието на друго, тайно пространство в града. Наличието на геометричната скица, невидима за останалите, на плана, чиито детайли споделя единствено с убиеца.

Сега му се струва, че вижда една жена да се движи в мъглата. Несъмнено става дума за стръвта — тя върви, спазвайки указанията, към отсамния край на площада: шестнайсетгодишно момиче, което Кадалсо намери на „Мерсед“, а комисарят дори не си е направил труда да научи името му. След миг става ясно, че наистина е то. Върви бавно покрай стената на манастира, за да се вижда на светлината, както са й казали да прави, после се връща към тъмната зона. Отегченият й, професионален вървеж не допада на полицая. Това няма да сработи, казва си той, докато наблюдава силуета на момичето, очертаващ се в мъглявия полумрак. Мисълта го удря като плесница. Прекалено очевидно е всичко, да му се не види. Прекалено недодялано. На този етап, вече повтаряна, тази тактика прилича на поставянето на цяла буца сирене, ясно забележима, в капан за мишки: колкото и малко да е обикалял убиецът из града през предишните нощи, все ще знае достатъчно, че да не се хване на въдицата. Отново, мисли си Тисон, царят ми е избутан в някой от ъглите на шахматната дъска и смехът на другия отеква из града. Няма вихри, няма бомби. Би трябвало да отида да си легна и най-после да приключа с всичко това. Уморен съм. До гуша ми дойде.

За момент се замисля дали да не излезе от укритието си, да запали пура, да изпъне крака и да се отърси от проклетата мъгла, просмукваща се чак до костите му. Само професионалното търпение го възпира. Примирението на занаята. Момичето е стигнало до лампата и след като постоява малко там, се обръща, за да извърви обратния път. А от мъглата, сгъстяваща се в дъното на площада, е изникнала сянка. Тисон, застанал нащрек, забелязва, че става дума за мъж, който е сам и се движи покрай манастирския зид и който, приближавайки се към младата жена, се дръпва настрани, за да й направи път. Носи кръгла шапка и тъмно, късо наметало. Разминава се с момичето, без да го погледне, без да разменят дума и продължава напред, приближавайки към входа, където е скрит полицаят. В същия миг, още преди онзи да е стигнал до него, отдалече, откъм улица „Крус де Мадера“ отеква мъжки вик, хриплив и силен — според комисаря това е гласът на Кадалсо. Секунда по-късно затрептяват острите трели на силно изсвирване, последвано от още едно и после трето. Слисан, Тисон гледа жената, която се е спряла, все още осветявана от разсеяната светлина на уличния фенер и се взира към тъмната част на площада. Какво става, по дяволите, пита се той. Защо са този вик и изсвирванията? Най-сетне реагира, напускайки забързано укритието си, стиснал здраво бастуна. Тогава се случват две неща: щом го вижда да се появява, момичето, — което знае за присъствието му в тази част на площада, — се хвърля уплашено към него. Същевременно мъжът, който всеки момент е щял да се размине с Тисон, свежда глава и побягва. За един кратък миг комисарят остава смутен. Инстинктът му на полицай автоматично прави избор и го кара да се съсредоточи върху бягащия мъж. И тогава го разпознава. Бягаше по същия начин през нощта по стръмнината на „Мутра“, докато Тисон го преследваше: на подскоци, бързо, тихо и с приведена глава. Откритието парализира за момент комисаря: достатъчно, за да може другият да го подмине бързо и да продължи да тича надолу по улицата, в мъглата, с нахлупена шапка, а късото наметало се вее зад гърба му, подобно на крилете на хищна нощна птица. Тогава, забравяйки за изсвирванията и момичето, полицаят вади малкия пистолет, дърпа назад двойния ударник, прицелва се светкавично и натиска единия от двата спусъка.

— Дръжте убиеца! — крещи той след изстрела. — Дръжте убиеца!

Или куршумът е ударил на месо, или беглецът се подхлъзва на мокрия калдъръм: Тисон го вижда да пада и да се вдига отново, с учудваща пъргавина, на самия ъгъл с улица „Сан Франсиско“. Сега полицаят тича само на няколко крачки след него. Движи се по наклона надолу и това помага. Внезапно беглецът завива надясно и се изгубва от погледа му. Тисон го следва тичешком, но щом завива, вижда само празна улица в сивия мрак на мъглата, мокреща всичко. Невъзможно е, решава той, да е стигнал до другия край. Спира се, опитва да си поеме въздух, да се успокои и да прецени ситуацията. Когато подрежда мислите си, установява, че се намира във високия участък на улица „Балуарте“, която пресича „Сан Франсиско“. Цари пълна тишина. Тисон вади от джоба си свирката и я вдига към устните си, но след кратко двоумене се отказва да я използва засега. Много внимателно, стараейки се да стъпва първо на пета, а после на цялото стъпало, за да не вдига шум, бдителен като ловец, той поглежда на едната и на другата страна, с пистолет в дясната ръка и бастуна в лявата, почти оглушал от пулса, отекващ в тъпанчетата му. Натъква се на затворени врати и празни входове — много хора ги оставят отворени през тази част на годината, — отчаян, ругаейки през зъби, той е сигурен, че е изгубил партията. Една от последните къщи, отляво и близо до ъгъла, е с отворен вход, дълъг и дълбок, нещо като дълго преддверие, затворено към двора с обичайната желязна врата в дъното. Тисон се опира предпазливо на влажната стена и надниква в тъмното, за да огледа вътрешността. В същия миг една сянка изскача изведнъж, блъска го настрани и се втурва по улицата, не преди полицаят да е изстрелял от упор втория заряд на пистолета си, толкова отблизо, че плащът на непознатия скрива краткото лумване, а от гърлото му се изтръгва почти животинско стенание, отчаяно и яростно. Олюлял се от удара, Тисон пада на земята и удря лакътя си. Изправя се с усилие и хуква след беглеца, който е свил зад ъгъла, но щом стига до него, вижда пустата улица в мъглявата светлина на лунния ореол. Преследваният сякаш отново е погълнат от мъглата. Потискайки порива да продължи да тича, комисарят спира, поема дълбоко въздух и размишлява. Невъзможно е онзи да е успял да стигне до другия ъгъл, заключава той. Улицата е твърде дълга. При това част от нея е заета от църквата „Росарио“. Това означава, че вместо да продължи да тича, беглецът е потърсил убежище в друг вход, а те не са много в този участък. Мястото може да е случайно подбрано, но може и да живее тук, в някоя от близките къщи. Възможно е и да е ранен. Сигурно му е необходимо временно скривалище, за да огледа раната си. За да си почине малко и да възвърне силите си. Или за да издъхне. Без да изпуска нито за миг от очи улицата, полицаят оглежда къщите една по една, като междувременно се опитва да си представи какво би направил онзи. Убеден е, че хората му са чули изстрелите и няма да се забавят много. Този път стана, заключава той. Сега вълкът вече е пуснал кръв на плячката и не възнамерява да я остави да избяга. Преди всичко трябва да се обкръжи мястото, а за целта е необходимо време. После да се затвори мрежата. Никой да не излиза от района, без да е обискиран от главата до петите.

Спрял в мъглата, Тисон прибира пистолета в джоба си, вдига свирката към устата си и изсвирва дълго, три пъти. После запалва пура и чака хората му да дойдат. Докато чака, се опитва да подреди фактите. Да реконструира всичко. Тогава си задава въпроса какво е станало преди това, в неосветената част на площада. Какъв беше онзи вик на Кадалсо, ако наистина е бил той, и каква бе причината за първите изсвирвания.

В приемната на партера, сред морските гравюри в рамки, окачени над ламперията от тъмно дърво, лекото тиктакане на английския часовник с махало запълва мълчанията. Те са много и тревожни, изпълнени с недоумение и ужас. Седнала на тапицирания с телешка кожа стол, Лолита Палма мачка носна кърпичка между пръстите си. Скръстила е ръце в скута си, върху тъмносинята сутрешна рокля, с копчета от черен кехлибар от талията до яката.

— Как я открихте? — пита, потръпвайки.

Полицаят — комисар Тисон, така се е представил, — седи на самия ръб на дивана, с изпънат гръб, поставил шапката от едната си страна, с бастун, опрян на коленете. Кафявият му, зле скроен сюртук е толкова омачкан, колкото и панталоните му. Лицето му изглежда изпито, има тъмни кръгове под очите, брадата му е набола под буйните бакенбарди, сливащи се с мустаците. Несъмнено е имал тежка нощ. Безсънна и уморителна. Силният, орлов нос му придава прилика с хищна птица. С безмилостен орел, опасен и изтощен.

— Случайно, в двора на склада за дърва… Един от нашите хора влязъл, за да се облекчи и видял трупа на земята.

Говори, гледайки я в очите, но тя усеща напрежението му. От време на време полицаят хвърля бърз поглед към часовника на стената, като че ли мисълта му бяга другаде. Би могло да се каже, че желае да съкрати разговора. И въобще цялата досадна процедура, задържаща го там.

— Беше ли много… малтретирана?

Мъжът разперва ръце в неопределен жест.

— Не е изнасилена, ако това имате предвид. Що се отнася до останалото… Е… Не е била приятна смърт. Но и никоя смърт не е приятна.

Замълчава, като оставя Лолита Палма да си представи останалото. Тя потръпва отново. Все още не може да повярва. Неволно изпитва чувството, че пред нея внезапно се е раззинала бездна. Изпълнена със страдание и черен ужас.

— Беше още почти дете — шепне тя недоумяваща.

Продължава да мачка кърпичката. Не иска да проявява слабост и досега е успяла. Не и пред този човек. Нито пък пред някой друг. Братовчедът Тоньо, който е дотичал веднага щом е научил, е съкрушен. Той е горе с Кура Вилчес и други приятели и съседи. Отпуснал се е на едно кресло и плаче като малко дете.

— Заловихте ли виновника?

Същият жест като преди. Въпросът като че ли задълбочава неудобството на комисаря.

— С това се занимаваме в момента — произнася той безизразно.

— Онзи ли е, който е причинявал същото и на други жени?

— Рано е да се каже със сигурност.

— Разбрах, че малко след това на същото място е паднала бомба… Вярно ли е, че е убила двама човека и е ранила тежко трима?

— Така изглежда.

— Какво нещастно съвпадение.

— Много нещастно. Да.

Лолита Палма долавя, че полицаят оглежда разсеяно гравюрите по стените, сякаш иска да промени насоката на разговора.

— Защо момичето е излязло от къщата?

Тя му обяснява накратко: отивала по работа, до аптеката на „Крус де Мадера“. Икономът, Росас, е на легло, болен е. Трябвало да се купят някакви лекарства и помолил Мари Пас да отиде да ги купи.

— Сама и по това време?

— Не беше много късно. Около десет или малко по-рано. А и аптеката е съвсем наблизо, на три преки… Ако изключим френските бомби, това винаги е бил спокоен квартал. Много приличен и безопасен.

— Никой ли не се е разтревожил, че не се е прибрала?

— Не сме си дали сметка. Вече бяхме вечеряли… Икономът беше заспал в стаята си, аз бях горе, в кабинета си. Не мислех да слизам и нямах нужда от нея.

Замлъква, като си припомня предната вечер: тя в кабинета си на горния етаж, неподозираща какво се случва с нещастното момиче. Заета, до много късно, с официалната документация, свързана с връщането на „Марк Брут“ и загубата на „Кулебра“. Движеща се като бездушен автомат, избягваща да мисли за нещо друго, освен практичните страни на въпроса. Със сухи очи, и много бавно биещо сърце. И въпреки всичко, на моменти се показваше на прозореца, сред сандъчетата с папрати, и гледаше луната, плаваща в своя мъглив ореол. Спомняше си очите на Пепе Лобо с цвят на мокро грозде. Признайте, че искате твърде много от мен, бе казал той. На някое друго място по света аз…

— Ужасно е — въздиша тя. — Страшно.

Тонът на полицая звучи рутинно. Професионално и сухо.

— Имаше ли приятел?… Кандидати за женитба?

— Не, доколкото ми е известно.

— А роднини в Кадис?

Лолита Палма клати глава. Девойката, разказва тя, е от остров Леон. Скромно, почтено семейство. Работници в солниците. Бащата е добър човек. Казва се Фелипе Мохара. Служи в полка на доброволците на дон Кристобал де ла Кампа.

— Знае ли за случилото се?

— Изпратих кочияша ми да му съобщи, носи мое писмо, за да го пуснат началниците му да дойде… Горкият човек!

Тя замлъква, съкрушена. Очите й най-сетне са овлажнели. Представя си болката на семейството. Злочестата майка. Малкото й момиче, убито по такъв ужасяващ начин. На седемнайсет години.

— Невероятно. Страшно и невероятно. Истина ли е това, което ми разказаха? … Че е измъчвана, преди да бъде убита?

Полицаят не казва нищо. Само я гледа безизразно. Сега тя усеща как една сълза се спуска неудържимо към брадичката й.

— Господи — изтръгва се стон от устните й.

Срамува се, задето показва слабост пред чужд човек, но не може да се овладее. Собственото й въображение я измъчва. Горкото момиче.

— Кой би могъл…

Думите я задавят. Бентът е разкъсан, сълзите потичат обилно и мокрят лицето й. Комисарят се чувства неловко и пак отклонява поглед. Накрая взема бастуна и шапката си и се изправя.

— Всъщност, сеньора — казва той почти ласкаво, — би могъл да бъде всеки.

Тя се вглежда в него от стола си, без да разбира. За какво говори, мисли си тя. Какво иска да каже?

— Надявам се, че ще намерите убиеца.

Почти животинска гримаса разкривява устата на мъжа. В единия й ъгъл проблясва златен зъб. Кучешки зъб.

— И какво ще направите с този изверг?

Суровият и студен поглед на мъжа преминава през Лолита Палма, сякаш достига някъде другаде, много надалеч. На смътни, необясними места, които само той може да види.

— Ще му се въздаде справедливост — отговаря той много тихо.

Цялата светлина на Юга сякаш се е събрала в това пространство от няколко стъпки, под едно толкова чисто небе, че синевата му наранява очите. Улица „Росарио“ не изглежда като снощи: бели варосани стени и други, златисти, от черупков варовик и саксии с мушката по балконите. Сред тези ярки сияния, неугледен, потен, със следи от безсъние по лицето, помощникът на Рохелио Тисон свежда глава подобно на огромно и тъпо куче.

— Кълна ви се, че правим всичко възможно, сеньор комисар.

— А аз се кълна, че ще ви убия, Кадалсо… Само да е избягал, ще ви изтръгна очите и ще се изпикая в кратуните ви.

Агентът примигва със свъсени вежди, като сериозно премисля доколко преувеличено и доколко реално е това, което го заплашва. Като че ли не вижда ясно границата.

— Претърсихме улицата, къща по къща — казва накрая. — От него няма и следа. Никой нищо не знае. Никой не го е видял. Единственото, в което можахме да се убедим е, че е ранен. Добре сте го подредили.

Тисон отива малко напред, полюшвайки бастуна. Бесен е. Има дежурни на двата края на улицата и на вратите на някои къщи: двайсетина агенти и полицаи са разпределени из квартала, обхождайки всичко под любопитните погледи на съседите от балкони и прозорци. Кадалсо посочва един вход близо до ъгъла.

— Когато се е подпрял там, е оставил кървава следа. Има и още една, по-нататък.

— Проверихте ли дали не е някой от живущите тук?

— По общинския регистър и списъка на обитателите на квартала. Име по име — Кадалсо посочва показалите се хора. — Тук никой не е ранен. И никой не е излизал снощи след десет часа.

— Това е невъзможно. Аз самият го притиснах на това място. И не съм помръдвал оттук, докато не дойде ти със свирката и всички тези некадърници.

Отишъл е до входа и сега наблюдава кафеникавото петно на варосаната рамка. Три пръста и дланта на една ръка. Поне, мисли си той със злобно удовлетворение, един от изстрелите му е попаднал на месо. Птичката има олово в крилото.

— Не може ли да се е измъкнал в мъглата, сеньор комисар!

— Казвам ти, че не е, по дяволите. Следях го отблизо, не би имал време да стигне до края на улицата.

— Опънали сме кордон около двете карета от къщи, надясно и наляво.

— И избите ли огледахте?

Жестът на агента подсказва, че съмнението го обижда. Познава добре тези тайни на занаята.

— Всичко е пресято като през сито. Дори дърветата и въглищата сме разместили.

— А терасите?

— Всички са проверени. Една по една. Още има хора горе, за всеки случай.

— Не може да бъде.

— Вие го казвате.

Тисон удря нетърпеливо по земята с края на бастуна.

— Сигурен съм, че нещо сте объркали.

— Казвам ви, че не е това. Повярвайте ми. Всичко е направено, както заповядахте. Аз самият се уверих в това — агентът се чеше смутено по главата. — Ако поне му бяхте видели лицето…

— Да му го беше видял ти, когато мина под носа ти. Идиот такъв.

Другият навежда наскърбено глава. Не толкова от обидата, колкото от съмненията на началника си. Рохелио Тисон оставя помощника си и тръгва надолу по улицата, като се оглежда на всички страни.

— Някой се е разсеял — мърмори той. — Сигурен съм.

Другият мъж е тръгнал унило след него. Следва го, както бито, но вярно куче следва господаря, който го бие.

— Всичко може да се е случило, сеньор комисар — отстъпва той накрая. — Но ви се кълна, че съм направил най-доброто, което е по силите ми. Снощи обкръжихме всичко много бързо. Няма как да е стигнал далеч.

Наблизо се разнася грохот. Една бомба току-що е паднала на площад „Палийеро“. Кадалсо изсумтява тежко, загледан в онази посока, а повечето зяпачи се прибират от балконите и прозорците. Безразличен, съсредоточен в собствената си работа, Рохелио Тисон е стигнал до фасадата на църквата „Росарио“. Подобно на много други църкви в Кадис, тя не е отделена от останалите сгради на улицата, а е свързана с тях с един общ корниз. Само кулите изпъкват над масивната, широко отворена входна порта. Снощи вратата беше затворена. Тисон надниква в помещението, оглежда амвона и страничните кораби. В дъното, под образа на олтара, над дарохранителницата, гори кандило.

— Освен това — продължава Кадалсо, заставайки до него, — ако позволите да отбележа, аз самият приех това… като личен въпрос. Само какво преживях, когато влязох да пикая в двора и се натъкнах на бедното момиче… Иисусе. Вие чухте как извиках, предупреждавайки хората. И добре, че вие се оказахте близо до онзи тип. Ако ли не, щеше пак да избяга.

Комисарят клати глава, невярващ и ядосан. Колкото повече часове минават, толкова повече всичко замирисва на провал. Познат мирис. А това е повече, отколкото може да понесе.

— Така или иначе избяга. Какво значение има това, че бях там?

Агентът вдига ръка, недодялан, както обикновено. За момент Тисон решава, че ще я отпусне на рамото му. Ще му счупя главата с един удар с бастуна, мисли си той. Ако го направи.

— Не говорете така, сеньор комисар — видял изражението на началника си, другият пресича движението си наполовина. — Все има някакъв начин. С куршум в тялото, както е той, не може да стигне далече… Все някъде ще трябва да спре, за да се лекува. Или да се скрие.

Дори нямам сили да ругая, заключава Тисон. Толкова съм уморен. Толкова ми е дошло до гуша от всичко това.

— Все някъде, казваш.

— Точно така.

Надолу по улицата, до портата на „Росарио“ се намира параклисът „Санта Куева“. Под триъгълния фронтон на входа, вратата е отворена.

— Търсихте ли и тук?

По лицето на Кадалсо се изписва горчивина. Отново това обидно съмнение, казва сякаш той.

— Естествено.

Рохелио Тисон наднича за миг в притвора, хвърля разсеян поглед, канейки се да продължи пътя си. Изведнъж, точно когато се кани да си тръгне, нещо привлича вниманието му и го принуждава да погледне пак. Нещо, намиращо се край лявото крило на двойната стълба, която води в подземието. Комисарят го познава като всеки кадисец, защото съставлява част от обичайната декорация на помещението. Там е открай време, или почти открай време. Обаче обстоятелствата го карат да погледне на него от различен ъгъл. Изненадващ ъгъл.

— Какво става, сеньор комисар?

Рохелио Тисон не отговаря. Продължава да гледа, парализиран от учудване, картината, намираща се край лявото крило на стълбата, над пода с плочки в черно и бяло, точно като шахматна дъска. Ecce Homo[1] — изображение на сцена от Страстите Христови, едно от многото из църквите на града, както и в тези на Андалусия и цяла Испания. Изображението в „Санта Куева“ е особено впечатляващо: Иисус стои, привързан за стълб, между Ирод и Пилат, плътта му е разкъсана от безброй алени рани, набраздена от кървавите дири, останали след бичовете на палачите. Лицето е разкривено във върховен израз на безпомощност и неимоверно страдание. И тогава, сякаш някой разкъсва воал в мислите му, комисарят си дава сметка какво означава това. Какво представлява то. В подземието на „Санта Куева“ има частен параклис, който се отваря подобно на изба под малката църква. Основан е преди повече от трийсет години от свещеник от благородно потекло, вече покойник — отец Сантамария, маркиз Де Валдеиниго. В параклиса се срещат представителите на едно добре познато в града религиозно братство: хора с пари и високо обществено положение, много старателни в съблюдаването на изискванията на чистата католическа вяра, не допускащи и най-малките отклонения от догмата. Три пъти в седмицата членовете на братството изпълняват благоговейно и с крайно усърдие традиционните благочестиви обреди. Което включва и самобичуване. За подчинение и умъртвяване на плътта.

— Какво има в пещерата? — пита Тисон.

Смутено мълчание, което трае точно три секунди. Тисон не гледа помощника си, а се взира в квадратчетата на пода пред изображението на Христос.

— Пещерата ли?

— Да, пещерата. Има параклис горе и пещера долу. Затова се казва така… разбираш ли?… „Санта Куева“[2], защото долу има пещера. Да не искаш да ти го нарисувам?

Агентът пристъпва ту на единия си крак, ту на другия. Объркан е.

— Помислих си…

— Хайде, да видим. Кажи какво, по дяволите, си помисли.

— Вратите там, долу, са винаги затворени. Според пазача ключ имат само членовете на братството, двайсет и няколко души. Дори той няма.

— И какво?

— Ами това — другият вдига рамене. — Че никой не е могъл да влезе там снощи. Без ключ.

— Освен ако не е член на братството.

Ново мълчание, този път по-дълго и по-мъчително отпреди. Кадалсо гледа на всички страни, само не и към лицето на началника си.

— Разбира се, сеньор комисар. Но това са уважавани хора. Искам да кажа, че мястото е…

— Частно?… Свято?… Неприкосновено?… Извън всяко подозрение, това ли искаш да кажеш?

Огромното тяло на агента сякаш всеки момент ще премине в течно състояние.

— Е… Не чак толкова…

Тисон го прекъсва с вдигнат пръст.

— Слушай, Кадалсо…

— Кажете, сеньор комисар.

— Да вървиш на майната си.

Тисон забравя за агента. Сега го разтърсва продължителна ледена тръпка, която преминава в сдържана, тиха въздишка, в която дори се прокрадва задоволство. Първоначалният жест на изненада и последвалият го гневен изблик сега са заменени от съсредоточена вълча гримаса. От движения на обучено животно, най-сетне доловило — или хванало отново — топлата следа. Внезапно интуицията отстъпва място на увереност. Слизайки по стълбите под измъчения поглед на бичувания Христос, комисарят усеща как бавно и силно пулсира собствената му кръв, прогонвайки умората. Сякаш отново е минал през някое от онези невъзможни или неправдоподобни места, в които тишината става абсолютна, а въздухът изчезва. Стъкленият похлупак: вихърът, водещ до следващото квадратче на шахматната дъска, в която са се превърнали градът и заливът. Току-що е осъзнал този ход. И тогава, вместо да се разбърза, да изпусне радостен възглас или доволно изсумтяване пред съзнанието на уловената отново следа, комисарят прекосява по диагонал белите и черни плочки, без да отвори уста, много бавно, оглеждайки всичко, без да пренебрегва никоя подробност, докато приятно предчувствие гъделичка пръстите му, стиснали бастуна. Така се приближава до затворената врата на пещерата. Да можеше, минава му внезапно през ума, този миг на щастие никога да не свърши.

— Ако кажете, ще я отворя — предлага Кадалсо, който върви след него. — Въпрос на секунда е.

— Млъкни, мътните те взели.

Ключалката е обикновена, за голям ключ. Тисон вади от джоба своя комплект от шперцове и отваря вратата за по-малко от минута. Детска работа. Едно щракване и проходът е свободен, отворен към потънала в мрак пещера. Тисон никога не е бил там преди.

— Донеси една свещ от параклиса — нарежда той на Кадалсо.

Долу лъха на влага и застоял въздух: студът става все по-осезаем и обгръща Тисон, когато той влиза в пещерата, съпровождан от помощника си, който върви зад него, вдигнал високо дебела запалена свещ. Сянката на комисаря се плъзва към вътрешността и трепва по стените. Всяка стъпка отеква в пустота. За разлика от параклиса горе, пещерата е лишена от украса: стените й са голи. Именно тук всеотдайните членове на братството изпълняват своите ритуали. Свещта, която агентът държи, огрява череп и две кръстосани кости, нарисувани на стената под една от арките. Под тях има сухо, кафеникаво петно. Това е кръв.

— Света Дево! — възкликва Кадалсо.

Мъжът е свит в дъното на пещерата, в един от ъглите: тъмен силует, който диша тежко и простенва тихо, подобно на подплашен звяр.

— С ваше разрешение, капитане.

Симон Дефосьо отделя дясното си око от окуляра на телескопа „Долонд“, а образът на кулите на църквата „Сан Антонио“ още е отпечатан в ретината му: 2870 тоаза и така и не успях да ги преодолея, заключава тъжно той. Никоя френска бомба от падналите над Кадис не е стигала толкова надалече. Нито пък ще стигне занапред.

— Давай, Лабиш. Прибирай.

С помощта на двама войника сержантът демонтира телескопа, сгъва триножника и прибира всичко в калъфите. Останалите оптични инструменти от наблюдателната кула са качени на товарни двуколки. „Долонд“-ът е оставен за накрая, за да се проследят последните изстрели, дадени от Кабесуела. Последният е произведен от „Фанфан“ преди двайсет минути. Стофунтова бомба с инертен заряд, която не достигна желаната цел и едва премина стените. Печален финал.

— Ще заповядате ли още нещо, капитане?

— Не, благодаря. Можете да го отнесете.

Сержантът козирува и изчезва надолу по стълбата заедно с хората и съоръженията си. Гледайки през опустялата амбразура, Дефосьо забелязва димът, издигащ се вертикално — няма никакъв вятър — над голяма част от френските позиции в гаснещата светлина на падащата вечер. По дължината на цялата линия войските на императора напускат позициите си, изгарят съоръжения, запушват дулата на онези оръдия, които не могат да вземат със себе си и ги хвърлят в морето. Крал Жозеф е напуснал Мадрид, носят се и слухове, че генерал Уелингтън е влязъл в испанската столица, което поставя войската в Андалусия в затруднено положение. Нареждането е да търсят безопасност от другата страна на Деспеняперос. В Севиля са започнали подготовка за евакуация, потапят в реката запасите от барут на остров Картуха и разрушават, каквото могат, в леярната, артилерийската работилница и фабриката за селитра.

Целият Първи корпус отстъпва на север: катъри, каруци, талиги, натоварени с плячка от последните грабежи, конвои, превозващи ранени, интендантство и испански войници, които, макар и заклели се във вярност на крал Жозеф, са прекалено неблагонадеждни, за да бъдат оставени в тила. На частите, обсаждащи Кадис, е наредено да прикриват отстъплението с непрестанен обстрел от позициите при каналите на Чиклана и крайбрежните укрепления, започващи от Ел Пуерто и свършващи при Рота. Що се отнася до Кабесуела, само една малка батарея от три осемфунтови оръдия ще продължи да обстрелва до последния момент Пунталес, за да ангажира вниманието на врага. Останалата част от артилерията, която не може да се евакуира, ще бъде потопена във водата, в крайбрежната тиня или ще бъде изоставена със запушени дула на редутите.

Храаас. Бум. Храаас. Две испански оръдия раздират въздуха над кулата и ще избухнат близо до бараките, където в този час лейтенант Бертолди вече е изгорил цялата официална документация и ненужните бумаги. Симон Дефосьо, снишил глава, когато чува да минават гранатите, се изправя и хвърля последен поглед към неприятелското укрепление при Пунталес. С невъоръжено око — дистанцията е половин миля — може да се различи испанското знаме, което, надупчено от изстрели, се вее упорито и не е било свалено нито за ден по време на цялата обсада. Гарнизонът се състои от един батальон доброволци, артилеристи-ветерани и няколко англичани, които обслужват горната батарея. Пълното име на форта е Сан Лоренсо дел Пунтал и преди няколко дни, по време на честването на неговия светец-покровител, Дефосьо и Маурицио Бертолди видяха с учудване през далекогледа как строените защитници стоят твърдо по местата си по време на церемонията, неустрашимо, въпреки огъня, който сипеха по тях от Кабесуела, и приветстват с викове вдигането на знамето.

В дъното, вдясно, е Кадис. Капитанът съзерцава белия град, открояващ се на червеникавия фон на залеза: картина, която от толкова взиране в нея, през окуляра или по линиите на картата, познава по-добре от облика на дома и родината си. Симон Дефосьо не иска никога да се върне на това място. И неговият живот, също като живота на хиляди други мъже е пропилян през трийсетте месеца и двайсетте дни на обсадата: затънал в досада и безпомощност, гниещ сякаш в мръсната кал на някое тресавище. Лишен от слава, въпреки че тази дума му е безразлична. Лишен от успех, удовлетворение или печалба.

Храаас. Бум. Отново. И пак. Батареята на осемфунтовите оръдия продължава да обстрелва Пунталес, а испанското укрепление отвръща на огъня. Още неприятелски изстрели минават покрай обсерваторията, а капитанът, след като е привел отново глава, решава да си тръгне. По-добре да не предизвиква късмета си, мисли си, докато слиза по стълбата. Срещата с някой шрапнел в последния момент няма да е особено приятна. Така че той се сбогува мислено с панорамата, с 5574-те артилерийски изстрела на оръдия от различен калибър, дадени от Кабесуела срещу града: това фигурира в регистрите на операциите, обречени сега да събират прах във военните архиви. От тази цифра само 534 бомби са достигнали Кадис, в по-голямата си част са били инертни, запълнени с олово и без барут. Другите не са постигнали очаквания обсег и са паднали в морето. Щетите, нанесени на града също няма да спечелят на Дефосьо ордена на Почетния легион: няколко разрушени къщи, петнайсет или двайсет убити и стотина ранени. Хладното отношение на маршал Султ и главния му щаб, когато капитанът бе повикан да направи финалния баланс на операциите, не оставя място за съмнение. Дефосьо не вярва, че някой занапред ще го предложи отново за повишение.

В Кабесуела цари истински хаос. Всички отстъпления са такива. Тук и там се вижда по някое счупено съоръжение, търкалящо се на земята, части от лафети горят на клади, в които се мята всичко, което би могло да послужи на неприятеля. Един взвод сапьори, снабдени с кирки, лопати и брадви, рушат наред, а сапьорите от друг взвод, под командването на един офицер от инженерните части, насипват барут и катран и разполагат заряди и фитили, за да подпалят бараките. Останалите — пехотинци, артилеристи и моряци, с присъщата за обстоятелствата липса на дисциплина, кръстосват насам-натам: забързани и нагли, крадат каквото смогнат, товарят на талигите багажа и заграбеното в последните часове от близките села, защото сега началството не обръща особено внимание на мародерите, които насилват, грабят и убиват. Внушителният багаж на генералите, заедно с любовниците им испанки, настанени по колите, реквизирани в Чиклана и Ел Пуерто, е потеглил още преди време за Севиля със силен ескорт драгуни, а пътят за Херес е задръстен от каруци, кавалерия и войска, смесена с цивилни: семейства на френски офицери, семейства на местни жители, положили клетва за вярност към крал Жозеф и сътрудници на окупаторите, които се страхуват от отмъщението на сънародниците си. Никой не иска да е последен, нито да попадне в ръцете на партизаните, които вече се скупчват и мародерстват подобно на жестоки хищници, все по-дръзки, надушили плячка и кръв. Едва вчера двайсет и осем ранени и болни французи, изпратени без ескорт от Конил към Вехер, след като били заловени от местни хора, били затрупани със слама, залята с дървено масло, и изгорени живи.

Когато стига до подножието на стълбата, капитанът вижда, че четирима сапьори поставят заряди около подпорите на наблюдателната кула. Много е топло и от тях се лее пот, попиваща в сините мундири с черни ревери, докато слагат катрана и барута. Малко по-далеч офицерът от инженерните войски, дебел лейтенант, който бърше челото и врата си с мръсна кърпа, следи работата на хората си.

— Остана ли някой горе? — пита той Дефосьо, когато последният минава покрай него.

— Няма никой — отговаря артилеристът. — Кулата е изцяло ваша.

Другият кимва безучастно. Очите му са воднисти и безизразни. Дори не е козирувал, виждайки ранга на Дефосьо. После изкрещява някаква заповед. Докато се отдалечава, без да поглежда назад, капитанът чува щипенето на барута при запалването, последвано незабавно от пукота на пламъците, които плъзват по подпорите и стълбата. Когато стига до редута на гаубиците, вижда Маурисио Бертолди, който гледа към кулата.

— Отиват си две години от живота ни — отбелязва пиемонтецът.

Едва тогава капитанът се обръща да хвърли един поглед. Наблюдателницата се е превърнала във факла, горяща сред черен дим, който се извисява прав към небето. Онези от другия бряг, мисли си той, ще има на какво да се наслаждават тази нощ. Фойерверки от единия до другия край на залива: истинско тържество за раздяла, с барут, отпуснат от императора.

— Как са нещата тук?

Помощникът му прави двусмислен жест. Като че ли иска да каже, че изразите „върви добре“ или „върви зле“ не биха могли да обрисуват ясно събитията тук.

— Запушени са дулата на двайсет и петте четирифунтови оръдия, които изоставяме — докладва той. — Лабиш ще хвърли във водата толкова, колкото успее… Останалото е изгорено или натрошено.

— Какво става с багажа ми?

— Готов е и е натоварен, както и моят. Заминаха преди малко. С ескорта.

— Добре. Макар че вие и аз няма какво толкова да загубим, ако нещо се случи с него.

Двамата офицери се гледат. С тъжна и същевременно съучастническа усмивка. От дълго време са заедно и нямат нужда от повече думи. Двамата си тръгват оттук толкова бедни, колкото са дошли. Същото не важи за техните началници: тези хищни генерали, които отнасят потири от църквите и сребърни прибори от богатите домове, където са били настанени.

— Какви са заповедите за офицера, който остава с осемфунтовите оръдия?

— Да продължи да стреля, докато не си тръгнем всички оттук, да не би на маноловците да им хрумне да пристигнат преждевременно… В полунощ ще запуши дулата на всички оръдия и ще си тръгне.

Помощникът му се усмихва скептично.

— Надявам се да издържи дотогава и да не си плюе на петите по-рано.

— И аз се надявам на същото.

На брега, на две мили северозападно оттук, се чува силен грохот. Гъба от черен дим се издига над крепостта Санта Каталина.

— Тези също бързат — отбелязва Бертолди.

Дефосьо оглежда позициите на гаубичната батарея. Сапьорите са минали оттук: дървените лафети са съсечени с брадви, железните — демонтирани. Дебелите бронзови цилиндри лежат на земята, подобно на трупове сред кървав бой.

— Както вие се опасявахте, капитане, успяхме да вземем само три гаубици. Нямаме нито хора, нито транспорт… Трябва да оставим всичко друго.

— Колко хвърли във водата Лабиш?

— Една. Но вече няма как да закара другите до там. Сега ще дойдат сапьорите, за да сложат добър заряд вътре и да запушат дулата. Поне ще се опитаме да им отворим пукнатини, за да станат негодни.

Дефосьо скача долу, сред вършините и счупените дъски, и отива при оръдията. Боли го да ги вижда така. Горкият „Фанфан“ е там, паднал върху остатъците от лафета си. Полираното му бронзово тяло, дълго почти девет стъпки и една в диаметър, напомня на огромно, тъмно, подобно на кит, мъртво животно, изхвърлено на сушата.

— Това са само оръдия, капитане. Ще излеем нови.

— За какво?… За друг Кадис ли?

Развълнуван от странна печал, Дефосьо гали с върха на пръстите си белезите по метала. Отпечатъците от изливането, скорошните следи от удари с чукове по гнездата. Но бронзът е непокътнат: няма нито една пукнатина.

— Добри момчета — прошепва той. — Предани докрай.

Става, чувствайки се като началник, който предава и изоставя хората си. Огънят на осемфунтовите оръдия от долната батарея продължава. Една испанска граната, изстреляна от Пунталес, избухва на трийсет стъпки и го кара отново да приклекне, а Бертолди, с котешки рефлекси, скача през парапета и пада върху му, сред прелитащи много наблизо камъни и отломки. Почти в същото време се чуват викове там, където е паднала бомбата: някои нещастници са го отнесли, предполага Дефосьо, докато помощникът му и той стават и изтупват праха от себе си. Лош късмет, мисли си той. В последния момент, и то когато най-близките санитарни коли са в Херес. Още не се е разнесъл димният облак, когато виждат да се появяват върху насипа лейтенантът от инженерните войски с неколцина от хората си, носещи тежки сандъци с инструменти и взривни заряди.

— Тези проклетници сякаш се забавляват.

Като оставят „Фанфан“ и братята му на волята на сапьорите, капитанът и помощникът му напускат редута и прекосяват мостчето, отвеждащо до бараките, където вече всичко гори. Топлината на пожара е непоносима и създава впечатление, че от пламъците въздухът трепти в далечината, където разбъркани редици от конници, артилеристи и пехотинци, бутащи колички, натоварени с всякакви вързопи, се вливат в синьо-кафяво-сивия поток, носещ се бавно по пътя за Ел Пуерто. Дванайсет хиляди мъже се оттеглят.

— Чака ни още една разходчица — отбелязва Бертолди примирено. — До Франция.

— Страхувам се, че и по-далеч. Говори се, че сега е ред на Русия.

— По дяволите.

Симон Дефосьо поглежда назад за последен път, към далечния, недостижим град, залят от червеникавото сияние на залеза, който се спуска бавно над залива. Дано, мисли си той, онзи странен полицай най-после да е открил онова, което търси.

През тази нощ източният вятър е утихнал. Нито един повей на бриза не се долавя в горещия и нетрепващ въздух. Не се чува и никакъв шум. Само гласовете на двамата мъже, които разговарят тихо в полумрака, който не може да бъде прогонен от фенера, сложен на земята, сред боклуци и отломки в двора на замъка Гуардиамаринас. Точно до пролома в стената към улица „Силенсио“.

— Не искайте толкова много от мен — казва Иполито Барул.

Застанал до него, Рохелио Тисон замълчава за миг. Не моля за нищо, отговаря накрая. Само за вашата версия на събитията. Вашият поглед по темата. Вие сте единственият с достатъчно ясен ум, за да ми даде необходимото: рационалния поглед, който да осветли останалото. Научната перспектива, която да подреди онова, което вече зная.

— Няма много за подреждане, според мен. Невинаги е възможно… Има ключове към загадки, които никога няма да бъдат на наше разположение. Не и в нашето време, разбира се. Ще са нужни векове, за да бъдат проумяни.

— Търговец на сапун.

Разочарован е. И обзет от недоумение.

— Проклет обикновен търговец на сапун — повтаря след секунда.

Чувства върху себе си погледа на учителя. Двойното отражение на светлината на фенера в стъклата на очилата му.

— Защо не?… Това няма почти нищо общо. Въпрос на чувствителност.

— Кажете ми как ви се струва?

Барул извръща лице. Очевидно се чувства неловко на това място. От известно време това усещане измества първоначалното му любопитство. От момента, в който се е качил от мазето на замъка, поведението му се е променило. Говори уклончиво.

— Говорил съм с него само половин час.

Тисон не казва нищо. Задоволява се да чака. След миг вижда как другият се озърта и поглежда към потъналата в сенки стара, изоставена сграда.

— Той е човек, обсебен от точността — казва най-сетне Барул. — Навярно близостта на занаята му с химията има нещо общо с това… Борави, така да се каже, със своя собствена система на мерки и теглилки. Всъщност е дете на нашето време… И с пълно право може да се счита за такъв. Духът му, бих казал, е посветен на изчисленията. На геометрията.

— Значи не е луд.

— Рисковано е да се борави с такива определения, сеньор комисар. Обобщенията са опасни.

— Опишете ми го по-добре, тогава. Дефинирайте го.

Де да можех, отвръща учителят. Възможно е човек да си представи само малка част, нищо повече. Когато казвам „обсебен от точността“, това означава, че човекът обръща голямо внимание на малките детайли и подробностите. Още повече, когато умът на въпросния човек има математическа нагласа. Случаят безспорно е такъв. Този мъж притежава двете характеристики. Макар никога да не е получавал научно образование, той е математик по природа. Способен е да забележи правилата и закономерностите, които се крият зад едно голямо количество данни от всякакъв род: за въздух, мирис, вятър, топография…

— Знаете какво имам предвид — казва той в заключение.

— Но защо е убивал?

— Може би тук играе роля някаква самонадеяност… Бунтарство. И озлобление.

— Любопитно е, че споменавате озлобление. Този мъж е имал дъщеря… Починала е преди дванайсет години, по време на епидемията от жълта треска. На шестнайсет години.

Сега Барул го гледа заинтригувано. И донякъде боязливо. Тисон поклаща леко глава. Поглежда на едната страна, а после на другата, в очите му ляга сянка.

— Като моята — добавя той.

Спомня си с равнодушие дългия разпит долу. Смайването на Кадалсо, когато му заповяда да му заведе търговеца на сапун там, а не в килиите на улица „Мирадор“. Повърхностният преглед на раната от куршум в десния хълбок. Въпросите и виковете от болка в началото. Стъписването на Иполито Барул, когато Тисон го кара да слезе в разрушеното подземие на замъка. Ужасът и смущението му в началото. От десет години казвате, че сте мой приятел, учителю. Докажете ми го. Имате половин час да бръкнете в душата на този субект, преди да го изправя срещу всички негови и мои демони.

— Продължете, ако обичате. Кажете какво мислите.

Барул се бави известно време, преди да отговори, а междувременно Рохелио Тисон премисля разговора, на който присъства долу преди малко, облегнат на стената и пушещ пура. Наблюдаваше учителя, който, седнал на разкривен стол, на светлината на маслената лампа, разговаряше с мъжа в окови на китките и глезените, проснат върху стар сламеник на земята, небрежно превързан около кръста. Спомня си думите, произнесени почти винаги шепнешком, докато пламъкът на масленичето кара мазната кожа на търговеца на сапун да блести и се отразява в зениците му, разширени от капката опиум — само една, — дадена му в чаша вода. Искам да е с бистър ум и да не изпитва прекалено силна болка, обясни Тисон. Да може да разсъждава. Само за кратко, за да можете да поприказвате. После вече ще бъде без значение боли ли го или не.

— Ясно е, че този мъж се бунтува срещу прозаичното ни схващане за света — казва накрая Барул. — За него производството на сапун не е просто занаят, а работа, налагаща висока прецизност, която изисква да се комбинират с абсолютна точност различните елементи, с които работи. Които докосва и чийто мирис вдъхва. И които ще докосват други кожи и чужда плът. Най-вече плътта на млади жени… Жени, които всеки ден влизат в магазина му, за да търсят едно или друго.

— Кучият му син.

— Не опростявайте нещата, сеньор комисар.

— Нима намеквате, че освен учен той е и човек на изкуството?

— За такъв се смята вероятно той. Може би тази идея го избавя от усещането, че е само обикновен манипулатор на субстанции. Дълбоко в себе си крие някаква чувствителност. И в зависимост от нейните изисквания убива.

Чувствителност. Думата изтръгва горчива усмивка от Тисон.

— Този камшик, изплетен от метални жици… Беше с него там, долу. Намерихме го в пещерата.

— Предполагам, че братството на флагелантите[3] му е дало идеята.

— Дори не е действителен член. В „Санта Куева“ приемат само членове с благороден произход… Той е помощник в церемониите. Нещо като клисар или слуга.

Тисон се взира в небето. Над нащърбените, зловещи стени на замъка в мрака проблясват звездите — студени като мислите му в този момент. Казва си, че никога не се е чувствал с толкова бистър ум. Не е бил толкова наясно и с настоящето, и с бъдещето.

— Как е успявал да предвижда бомбите?

— Обучил се е сам. Съумял е да почувства, че Кадис е особено място, благодарение на морето, ветровете и градската структура, която ги пресреща и канализира. За него това не е само съвкупност от сгради, обитавани от хора, а конгломерат от въздух, звуци и беззвучия, температури, светлини, миризми…

— Значи сме били на прав път.

— Напълно. Вие го доказахте. Подобно на този човек, създадохте мислено в главата си необикновена карта на града, изградена от тези елементи. Един паралелен, скрит град.

Настъпва дълго мълчание, което полицаят не желае да наруши. Накрая Барул се размърдва леко в полумрака. Неспокоен е.

— По дяволите — казва той. — Това е сложно, сеньор комисар… Може само да си въобразявам. Говорил съм с него едва половин час. Не съм сигурен, че замесвайки се в това…

Тисон вдига ръка, отхвърляйки всякакви оправдания. Жестът му е нетърпелив. Нямат много време тази нощ.

— Бомбите… Кажете ми на какво се дължи онова „преди“ и „след“.

Този път мълчанието е кратко. Замислено. Барул отново застива неподвижен. Хрумна ми една теория, отговаря той накрая. Просто идея, без научна основа. Когато френските оръдия започнаха да гърмят, сложният свят на химика-сапунджия навярно се е развил в неподозирани посоки. Може би се е страхувал да не стане жертва на някой шрапнел. Може би е отивал да види местата на попаденията, привличан от изпитваното там удовлетворение, че е останал незасегнат. Навярно, с повтарянето на това действие, чувството на облекчение е отключило други чувства.

— Желанието да се покаже? — пита Тисон. — Да рискува?

— Възможно е. Може да е започнал да изпитва удоволствие от това, че се намира в края на траекторията на снаряда, в опасната част… И тогава инстинктът, чувствителността му са го тласнали да се намеси по някакъв начин.

— Като убива.

— Да. Защо не?… Помислете: един човешки живот на места, където са паднали бомби, без да убият. Компенсация за научната грешка. Той сътрудничи на несъвършената техника, поради своя усет за прецизност. По този начин отнемането на един живот и мястото на попадение на една бомба могат да съвпаднат с абсолютна точност.

— И как така е изпреварвал събитията?

Светлината на лампата осветява отдолу гримасата на конското лице на Барул, която почти напомня на усмивка.

— Както вие го открихте, в известен смисъл… Обсебването, придружено от крайна чувствителност, ражда чудовища. И способността на въпросния индивид е едно от тях. Решавайки, че случайност няма, той силно си е пожелал да предрича с точност къде ще падат следващите снаряди. Предизвиквайки лъжливите изчадия на невежеството.

— И тогава е започнал да мисли.

Полицаят забелязва, че Барул го гледа с интерес, сякаш изненадан от точното му съждение.

— Точно така. Или поне си мисля, че е било така. Че е правил само това: мислене и пак мислене. И че болезнената му интелигентност, крайната му чувствителност са свършили останалото с безучастна прецизност. Превръщайки се в една жестокост, която бих нарекъл…

— Техническа ли?

Осъзнава, че го е казал като човек, който знае какво говори. Но учителят като че ли не обръща внимание на тона му. Продължава да развива собствената си идея.

— Така смятам — отговаря. — Техническа, обективна… Възстановявал е правата си над вселената, разбирате ли?

— Разбирам.

Полицаят наистина разбира. Започнал е да разбира отскоро. Дистанциите се съкращават изненадващо, казва си той. Дори обезпокоително. Кои бяха думите, които използва учителят?… Да. Спомня си: бунтарство и озлобление. Виждане за света в унисон с истината на Природата. Човешка природа и природа на вселената. Мравки под ботуша на един жесток бог, равнодушен към всичко. Една ръка, изпълняваща присъди. Един стоманен бич.

— Подреждал е хаоса — казва Барул — чрез свеждане на страданието до прости природни закони. Опознал до съвършенство града, търговецът на сапун е виждал в Кадис своя пейзаж от чувствителни възли. Дори е възможно да му е въздействало обонянието, присъщо за занаята му: възприемал е по специфичен начин въздуха, ароматите. И тогава си е задал въпроса… Не биха ли могли тези места да се превърнат в привлекателни точки за попадение на френските бомби, под въздействието, да речем, на посоката и сливането на ветровете?… Затова е проучил, както по-късно сторихте и вие, местата на попадения. Така в главата си е създал карта на точките, в които са паднали бомби и е започнал да преценява вероятностите. По този начин зоните на мислената карта са се оцветили различно в зависимост от степента на вероятностите… Математическият му ум е анализирал въпросната територия и е съумял да види различни отклонения, параболи и траектории. Идентифицирал е празноти, които е трябвало да бъдат запълнени. В тази фаза вече не е можел да се върне назад. Ставало е дума за вероятност, не за случайност… За математическа точност.

Тисон го прекъсва с някакво извратено задоволство.

— Не е чак такава точност — казва той. — Веднъж сбърка. На улица „Лаурел“ след това не падна никаква бомба.

— Това само потвърждава нашата теория. Полага му се определена квота, поле за грешка… Не мислите ли?

Полицаят пак не отговаря. Припомня си собственото си объркване. Напразното чакане и изкушението да започне да разглежда всичко в нова светлина. И веригата от собствените си грешки на шахматната дъска. Включително последната: дамският гамбит.

— Работата е там — продължава Барул, — че сапунджията е убивал именно в онези дупки, очакващи бомбата… Не е ставало дума вече за корекция на неточностите на науката или техниката. Нито пък дори за опит да запълни с чуждо страдание пустотата, останала след изгубената му дъщеря… Искал е да утвърждава отново и отново, че той, скромният занаятчия, е достигнал до тайнствата на познанието.

— Оттам и финалното предизвикателство.

— Така мисля. Знаел е, че го следят, и е приел играта. Затова е изчакал толкова време, без да убие отново. Дебнел е онзи, който го дебне. И когато е преценил, че е готов, е решил да ви вземе фигура, различна от тази, която вие сте очаквали. Направил го е, разминавайки се само за няколко минути с успеха.

Смехът на полицая отеква сред черните стени на замъка. Зловещ като всичко наоколо.

— Нуждата на Кадалсо да се облекчи… Случайността!

— Именно. Сапунджията не я е предвидил при своите изчисления на вероятностите.

Двамата остават смълчани. Въздухът все така не трепва, не се чувства дори най-лек повей. Небето прилича на черна завеса, надупчено от карфици.

— Сигурен съм — добавя Барул след няколко секунди, — че дори не е изпитвал удоволствие, когато е убивал.

— Възможно е.

Чува се шум от стъпки. Два силуета се появяват от другата страна на дупката в стената, откъм улицата. Единият, едър и масивен, върви малко по-напред, очертавайки се по-ясно в полумрака. Тисон разпознава Кадалсо.

— Тук е, сеньор комисар.

— Сами ли дойдохте?

— Да. Както наредихте.

Полицаят се обръща към Иполито Барул:

— Ще ви помоля да си вървите, учителю… Много съм ви благодарен. Но сега трябва да си вървите.

Барул го гледа тревожно. Изпитателно. Два нови отблясъка от фенера трепват в стъклата на очилата му.

— Кой е другият?

Тисон се колебае за миг. Какво пък толкова, решава накрая. След като вече стигнахме дотук.

— Бащата на последното убито момиче.

Барул отстъпва назад, сякаш иска да се предпази от нещо в тъмнината. Да увеличи дистанцията. Кон на шахматната дъска, мисли си полицаят. Отдръпва се със скок от опасна позиция.

— Какво възнамерявате да правите?

Това е един от онези въпроси, които всъщност е по-добре да останат без отговор. И Тисон не си прави труда да отговаря. Толкова е спокоен, че въпреки горещата нощ усеща ръцете си студени.

— Вървете си — казва той. — И запомнете: никога не сте били тук. Нищо не знаете за това.

Другият не си тръгва веднага. Накрая прави крачка към Тисон и светлината на фенера осветява лицето му. Сенките се раздвижват, нов двоен отблясък трепва в очилата му. Сериозен е.

— Внимавайте — прошепва той. — Времената сега са други. Конституцията. Знаете. Има нови закони.

— Да. Има нови закони.

Стискат си силно ръцете; Барул не пуска ръката на Тисон и го гледа така, сякаш го вижда за последен път. За миг изглежда, че ще добави нещо, но накрая само свива рамене.

— За мен беше чест, сеньор комисар. Да помогна.

— Довиждане, учителю.

Учителят обръща гръб, почти рязко, минава през отвора в стената и изчезва по улица „Силенсио“. Тисон вади кожената си табакера и си взема пура, докато Кадалсо и другата сянка се приближават. Светлината на поставения на земята фенер осветява вървящия до агента мъж със среден ръст, скромен на вид, който прави няколко крачки и спира, неподвижен и мълчалив.

— Можеш да си вървиш — заповядва Тисон на помощника си.

Кадалсо се подчинява и се оттегля през отвора в стената. После комисарят се обръща към новодошлия. Забелязва, че на пояса му просветва нещо с метален блясък.

— Долу е — казва той.

Виещата се стълба потъва в тъмнината като черна спирала в кошмарен сън. Фелипе Мохара слиза по нея пипнешком, подпира се с ръце на влажната и студена стена и прескача отломките, натрупани по стъпалата. Понякога спира, за да се ослуша, но усеща единствено разредения въздух на пустотата, в която потъва. Потресът и болката — изминаващите часове и ходът на самия живот могат да те накарат да привикнеш към всичко, — от известно време са отстъпили място на пълно, непреодолимо отчаяние, спокойно като езеро с тиха вода през нощта. Усеща устата си суха и кожата си изтръпнала, не чувства нищо, освен пулсирането на собствената си кръв, бавно, но много силно, в китките и в слепоочията. На моменти това туптене като че ли спира за малко и тогава той изпитва необикновена празнота в гърдите, сякаш дишането и дори сърцето му се парализират.

Работникът от солниците продължава да слиза надолу по стъпалата. Един образ стои все така ясен пред очите му или дори вътре в тях, защото не престава да го вижда, колкото и да примигва и да ги затваря, докато слиза в шеметните дълбини на тази тъмна, безкрайна спирала: мъртва, гола плът, безлична, просната върху белия мрамор на една маса. Още гризе гърлото му собственото му ридание на мъчителен потрес, отчаяният, хриплив и непокорен вопъл пред необяснимото, пред чудовищния абсурд на всичко това. Пред несправедливостта. А после, като капка леденостудена вода, във вътрешностите му нахлува безутешното отчаяние, че не може да разпознае в онзи блед, разкъсан труп, обгърнат от смрад на извадени вътрешности и измит с кофи вода, от които все още са останали локви на пода на общинската морга, топлото заспало телце, което в други времена е притискал в обятията си. Миризмата на лека треска, на сън. Меката и топла плът на малко момиче, което той вече никога няма да може да си припомня такова, каквото е било.

Долу, при последните стъпала, просветлява. Фелипе Мохара спира, подпира се с ръка на стената на стълбата и чака сърцето му да започне да бие по-равно, а пулсът му да се върне към нормалния си ритъм. Накрая си поема дълбоко дъх, няколко пъти, и изминава последната част от пътя. Озовава се в сводесто, пусто помещение, което една догаряща лоена свещ, поставена в ниша на стената, осветява наполовина. В колебливата й светлина се вижда мъж, гол, с изключение на едно одеяло върху раменете му и мръсна превръзка около кръста. Седнал е на раздърпан сламеник, с гръб към стената, сведената му глава е облегната на скръстените върху коленете ръце, сякаш дреме, а оковите висят на китките и ходилата му. Щом го вижда, Мохара усеща, че краката не го държат и бавно се привежда, сядайки на последното стъпало на стълбата. Остава дълго там, неподвижен, загледан в другия. В началото онзи не дава признаци, че е забелязал присъствието му. Накрая вдига лице и забелязва работника от солниците, който вижда срещу себе си един непознат: среден ръст, рижа коса, кожа, обсипана с лунички. Белези от удари по цялото тяло. Очите са заобиколени с тъмни кръгове от болка и безсъние. От долната устна, разцепена на две, до брадичката се е стекла засъхнала кръв.

Никой не казва нищо. Гледат се за момент, а после другият безразлично отпуска глава над ръцете си. Фелипе Мохара изчаква да се изпълни празнотата на сърцето му и след това се изправя с голямо усилие. Мека и топла плът, припомня си той. Леката миризма на заспало момиченце. Когато отваря навахата и изщракването отеква зловещо, сякаш в тишината на подземието изплющява бич, окованият мъж вдига глава.

Рохелио Тисон пуши, подпрян на стената. Луната, която вече се е подала иззад нащърбените зъбери на кулата на замъка Гуардиамаринас, хвърля млечна светлина, придаваща релефност на пръснатите по двора камъни и всякакви отломки. Огънчето от пурата на полицая, припламващо на интервали, е единственото, което изглежда живо у него — без тази светла точка, въпреки фенера, който бавно гасне на земята, случаен наблюдател би взел комисаря за една от сенките, сред които стои неподвижно.

Ревовете са секнали преди малко. В продължение на почти цял час Тисон ги е слушал с професионално любопитство. Те идваха приглушени от разстоянието и дебелите зидове, надигащи се откъм стълбата на подземието, чийто отвор зее в тъмнината, само на няколко крачки от него. Някои бяха кратки, глухи викове: резки стонове, секнали почти в същия миг. Други отекваха по-продължително: хрипове на една сякаш безкрайна агония, прекършени накрая, сякаш този, който ги издаваше, бе изчерпал последните си сили и дори силата на отчаянието си. Вече нищо не се чува, но комисарят продължава да не помръдва. Чака.

Чуват се бавни, несигурни стъпки. Той долавя нечие близко присъствие. Сянката е излязла от отвора на стълбата и пристъпвайки колебливо, се приближава към Тисон. Накрая спира до него.

— Свършено е — казва Фелипе Мохара.

Гласът му звучи уморено. Полицаят вади мълчаливо пура от табакерата си и му я предлага, като го докосва по рамото, за да привлече вниманието му. Другият не реагира веднага. Накрая я забелязва и я взема. Тисон драсва кибритена клечка в стената и му поднася пламъчето. На светлината на горящия фосфор изучава изражението на работника от солниците, който се навежда леко, за да запали хаванската пура: бакенбардите му очертават рамка около суровите черти и вперените в празнотата очи, още зашеметени от собствения и чуждия ужас. Вижда и лекото потръпване на мокрите червени пръсти, които цапат с кръв пурата.

— Не знаех, че може да се вика без език — казва накрая Мохара, изпускайки дима.

Изглежда истински учуден. Рохелио Тисон се усмихва в тъмното. С обичайната си опасна, вълча усмивка, при която в единия ъгъл на устата му проблясва в злато кучешкият зъб.

— Е, вече видяхте, че може.

[1] (лат.) — „Ето Човекът!“, думите, с които Пилат Понтийски се обръща към тълпата, представяйки й осъдения Иисус. В иконографията — изображение на Иисус Христос от цикъла, посветен на Страстите Господни. — Б.р. ↑

[2] cueva (исп.) — пещера. — Б.пр. ↑

[3] Членове на аскетически секти, водещи началото си от Средновековието, практикували самобичуват. — Б.р. ↑

Епилог

Над залива Рота вали. Ситен, топъл, летен дъжд — небето ще се проясни от югозапад преди свечеряване, — който вдига миниатюрни пръски над неподвижната вода. Не се чувства и най-лек повей на вятър. Оловното, ниско, тъжно небе се отразява в повърхността на залива, опасващ като рамка далечния град, подобен на гравюра или пейзаж без други цветове, освен бялото и сивото. В единия край на плажа, където пясъкът се прекъсва от редица черни скали и се търкалят валма от мъртви водорасли, стои жена и гледа останките на кораб, заседнал недалеч от брега: претърпял корабокрушение ветроход без мачти, по чиито почернели дъски могат да се видят дупки от куршуми и следи от пожар. Корпусът, чиито стройни линии все още се отгатват, лежи разрушен на една страна, показвайки кила, разбитата си палуба и част от вътрешността с шпангоутите и бимсовете, наподобяващи скелет, който времето и бурният прибой ще оголват постепенно.

Срещу останките от „Кулебра“ Лолита Палма стои безчувствена под меката влага, просмукваща се в мантилята, която покрива главата и раменете й. Притиска към гърдите си чанта. И от доста време се опитва да си представи как е било. Мъчи се да възстанови мислено последните мигове на кораба, чиито останки са пред нея. Спокойните й очи шарят нагоре-надолу, изчисляват разстоянието до сушата, близостта на подаващите се от водата скали, обсега на оръдията, които до неотдавна са се показвали от празните амбразури на укрепленията, наредени около залива. Възстановява във въображението си и тъмнината, несигурността, грохота, огъня на изстрелите. И всеки път, когато успява да установи нещо, да съзре някоя картина, да отгатне определен епизод, навежда леко глава, развълнувана. Изтръпнала, въпреки волята си, пред онова страшно и неразбираемо величие, което се крие в сърцата на някои мъже. После вдига глава и си налага да гледа отново. Мирише на мокър пясък и водорасли. В оловносивата вода концентричните кръгове от всяка капка дъжд се разтварят и разпростират с геометрична точност, застъпват се и покриват изцяло пространството между брега и корпуса на мъртвата шалупа.

Накрая Лолита Палма обръща гръб на морето и тръгва към Рота. Наляво, от страната, където краят на вълнолома навлиза далече в морето, са закотвени няколко корабчета с вдигнати платна, провиснали от мачтите като пране. До вълнолома се очертават останки от разрушено укрепление, несъмнено тук е била една от батареите, защитавали това място от брега. Там още вехнат останките от цветни гирлянди, с които кадисците бяха украсили брустверите в деня на френското отстъпление, когато под ослепителното слънце и възторженият звън на всичките камбани в града стотици малки лодки прекосиха залива, а множество конски каруци потеглиха по провлака, натоварени с кадисци, празнуващи освобождението с гигантско шествие към изоставените позиции. Макар да не липсваше и някое скрито съжаление за края на една епоха на доходоносни търговски спекулации, на отдавания и преотдавания под наем на жилища. Както каза, улучвайки право в целта, братовчедът Тоньо между две бутилки вино от Херес — най-сетне пристигащо в Кадис без ограничения, — когато забеляза някоя и друга мрачна физиономия сред познатите си, родината невинаги пълни джоба.

От другата страна на арката в крепостната стена, нагоре по улиците на Рота още личат следите от разрухата и грабителството. Пейзажът става още по-тъжен поради пепелявото небе, влажния въздух и ръмящия неспирен дъжд: порутени къщи, улици, задръстени от отломки и боклук, картини на мизерия, хора, разорени от войната, които просят във входовете на сградите и едва преживяват сред стени на къщи без покрив, покрити с корабни платна и мизерни дъсчени навеси. Дори решетките на прозорците са изчезнали. Като всички селища от района, и Рота е опустошена след последните грабежи, убийства и насилия, извършени по време на френското отстъпление. Но дори при това положение, някои жени от градчето са тръгнали доброволно с императорските войски. Четиринайсет такива жени са били заловени от партизански отряд близо до Херес, докато пътували с коли на изостаналото интендантство. Шест от тях били убити, а останалите осем — изложени на публично поругаване с остригани глави, под надпис, гласящ „Курвите на жабарите“.

Докато минава между енорийската църква — с разбити врати и напълно оголена отвътре, — и стария замък, Лолита Палма спира, търси начин да се ориентира, а после поема по една улица вляво, към голяма сграда, съхранила по стените си останките от мазилка в бяло и червена охра, покривала в други времена зидовете. Под входната арка чака прислужникът Сантос, пуши с чадър под мишница. Щом вижда господарката си, старият моряк хвърля пурата и тръгва да я посрещне, като отваря чадъра, но Лолита го спира с жест.

— Тук ли е?

— Да, сеньора.

Вътрешността на сградата — бивш склад за вина, където край стените все още са останали някои големи почернели бъчви — е осветена от тесни, разположени високо прозорчета. Призрачната сива светлина, толкова слаба, че е почти отсъстваща, придава на помещението безкрайно тъжен вид, засилващ се от острата миризма на осакатени, болни и мръсни тела, която се отделя от стотината нещастници, проснати на тънки дюшеци, натъпкани с царевична шума, или просто върху одеяла на пода.

— Мястото не е приятно — отбелязва Сантос.

Лолита Палма не отговаря. Махнала е мантилята, за да изтърси капките дъжд и се опитва да задържи дъха си, надявайки се да не изгуби самообладание пред гледката и отвратителната смрад, с която е наситен въздухът. Щом я вижда да влиза, един помощник-хирург от Кралската армада, млад и с изморен вид, с мръсна престилка над синия мундир със запретнати ръкави, идва да я посрещне, поздравява я почтително и й показва едно място в дъното на помещението. Като оставя зад себе си помощник-хирурга и Сантос, жената продължава сама, докато стига до един сламеник, опрян на стената, край който току-що са поставили нисък стол с плетена от тръстика седалка. На сламеника лежи неподвижно мъж, проснат по гръб и завит до гърдите с чаршаф, очертаващ контурите на тялото му. На изтерзаното лице, чиято слабост е подсилена от гъстата брада, която никой не е бръснал от дни, очите блестят напрегнато и трескаво. Грозен, широк виолетов белег разделя на две хлътналата буза, от левия край на устната чак до ухото. Вече не е хубав мъж, мисли си Лолита с жалост. Дори не прилича на себе си.

Седнала е на стола, с чанта в скута и наглася мокрите гънки на полата и мантилята си. Трескавите очи са я видели да приближава и я следят мълчаливо. Вече не са зелени, а по-тъмни, заради чудовищно разширените зеници — безспорно опиати, за да понесе болката. За миг жената откъсва смутено от тях своите очи, плъзвайки поглед надолу, по покритото от чаршафа тяло до празнотата, която се отгатва под него — десният крак е ампутиран само на педя под слабините. В продължение на няколко секунди се взира слисано в празнината. Когато пак вдига поглед, установява, че очите на мъжа не са престанали да я наблюдават нито за миг.

— Бях си подготвила много думи — казва тя накрая. — Но никоя не ми върши работа.

Няма отговор. Само напрегнатият и тъмен поглед. Трескавият пламък в него. Лолита се накланя малко над сламеника. Докато го прави, една дъждовна капка се плъзва от корените на косите по лицето й.

— Дължа ви много, капитан Лобо.

Мъжът запазва мълчание, а тя отново започва да изучава чертите му: страданието е очертало ясно скулите под кожата на лицето, а от треската устните са се напукали, покрити са с корички и рани. Към това се прибавя жестокият белег от зараснала рана. Тези устни веднъж ме целунаха, мисли си развълнувана тя. Тази уста е изричала заповеди по време на водещата се от другата страна на залива битка, която гледах от моята тераса. Светли точки от оръдейна стрелба в нощта.

— Ние ще се погрижим за вас.

Осъзнава използването на множествено число, веднага щом произнася думите и вижда, че и Пепе Лобо го е забелязал. Това поражда у нея особена мъка. Безутешен, дълбок смут. И така непоправимата дума увисва във въздуха, неуместна натрапница между жената и мъжа, който продължава да я гледа. Тогава Лолита съзира как измъчената уста на корсаря леко се присвива. Намек за усмивка, предполага тя. А може би се кани да каже нещо, но не го казва.

— Това място е ужасно. Ще се постарая да направя необходимото, за да ви махнат оттук.

Оглежда се наоколо с неприязън. Миризмата — тя не може да пропъди мисълта, че и той мирише по същия начин — става нетърпима. Сякаш полепва по дрехите и кожата. Не събира сили да я понесе, така че вади от чантата си ветрило, разтваря го и си вее. След миг си дава сметка, че това е ветрилото с нарисуваната драцена на него: дървото, чийто екземпляр не можаха да видят заедно, както бяха планували. Символ навярно на това, което никога не е могло да бъде и никога не е било.

— Ще живеете, капитане… Ще оздравеете. Има добра сума, която… Е, разполагате с доста пари, които ви очакват. Вие и хората ви си ги заслужихте достойно.

Трескавите очи, взиращи се във ветрилото, което тя е спряла да движи, примигват за момент. Би могло да се каже, че думите „живея“ и „ще се оправя“ нямат никакво отношение към корсаря.

— Аз и хората ми — прошепва той.

Проговорил е най-сетне, с хъркащ, нисък глас. Разширените му, тъмни зеници блуждаят в нищото.

— Където и да отида…

Лолита се навежда малко към него, без да разбира. Отблизо мирише на кисело, установява тя. На гниене. На стара пот и страдание.

— Не говорете така. Звучи толкова тъжно.

Мъжът движи леко глава. Лолита гледа ръцете му, неподвижни върху чаршафа. Бледата кожа и дългите мръсни нокти. Сините вени, издути под кожата.

— Хирурзите казват, че се възстановявате добре… Винаги ще има кой да се грижи за вас, никога няма да ви липсват и средства да живеете. Ще имате това, което винаги сте искали: парче земя и къща далеч от морето… Давам ви думата си.

— Вашата дума — повтаря той, сякаш размишлява за нещо.

Осакатената уста най-сетне успява да се свие в усмивка, забелязва жената. Или в замислена, почти безразлична гримаса.

— Вече съм мъртъв — казва той изведнъж.

— Не говорете глупости.

Вече не я гледа. От известно време е престанал да я гледа.

— Убиха ме в залива на Рота.

Вероятно има право, казва си Лолита. Един уморен труп, който би могъл да говори, би се усмихнал точно така. Както сега го прави Пепе Лобо.

— Погребан съм на онзи плаж, с двайсет и трима от моите хора.

Тя се оглежда ту на една, ту на друга страна, сякаш търси помощ, неспособна вече да сдържа мъката, разкъсваща гърдите й. Разстроена от собственото си състрадание. Неочаквано за самата себе си, тя се изправя и слага мантилята на главата си.

— Ще се видим скоро, капитане.

Знае, че не е вярно. Съзнанието за това я съпровожда през цялото време, докато се отдалечава оттам, стъпка по стъпка, все по-забързана, преминавайки между редиците легнали на пода мъже, докато накрая поема глътка свеж и влажен въздух, а после, без да спира, отива на брега на морето и се изправя срещу сиво-белия град, чиито очертания се размиват под дъжда, ръсещ по лицето й студени сълзи.

Ла Навата, декември 2009

Благодарности

„Обсадата“ е роман, не произведение на историческата наука. Това позволи известна свобода при адаптирането на някои дати, имена, характери или реални събития към нуждите на повествованието. Що се отнася до останалото, трябва да благодаря за ценната помощ на много хора и институции и най-вече на Оскар Лобато, Хосе Мануел Санчес Рон, Хосе Мануел Гереро Акоста и Франсиско Хосе Гонсалес, библиотекар на обсерваторията на Армадата. Директорът на градския музей на Кадис, кметството на Сан Фернандо и Луиса Мартин-Мерас от Музея на мореплаването в Мадрид ми предоставиха карти и документи с изключителна значимост, а моите приятели от кадиските книжарници „Фала“ и „Куорум“ ме държаха в течение на всичко публикувано през последните години за Кадис, френската обсада и Конституцията. Хуан Лопес Еади, морски капитан и инженер хидрограф, беше мой водач, когато това се налагаше. Благодарение на експертните консултации на Есперанса Салас, библиотекарка в „Уникаха“, проследих във вестниците от 1810 до 1812 някои основни данни, отнасящи се до кораби, товари и пристанищна дейност. Моят стар приятел, собственикът на антикварна книжарница Луис Бардон намери няколко възлови книги за епохата, кадиският историк Алберто Рамос Сантана и съпругата му, Мариета Кантос, бяха така любезни да прочетат ръкописа, а Иниго Пастор одобри професионално финансовите дела на Лолита Палма. Редно е да спомена също и специализираните трудове на Мария Нелида Гарсия Фернандес, Мануел Бустос Родригес, Мария Хесус Арасола Корвера, Мария дел Кармен Косар Наваро, Мануел Гийермо Супервиеле и Хуан Мигел Тейхейро, които ми помогнаха много да вникна в манталитета, привичките и делата на търговската общност в Кадис от началото на XIX век. Благодарностите включват град Кадис и неговите жители, заради неизменния им сърдечния прием, отзивчивост и топлота.

А. П-Р

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.